Úrvacsorai beszéd őszi hálaadásra
Mt 11, 28 -30 

Kedves Testvéreim! Újra ősz van, amikor egész évi fáradságos munkánk eredményében a jó Isten gondviselésének látható és éltető jegyei kézzelfoghatóvá válnak, szorgalmunkra és erőfeszítésünkre adott áldást megtapasztalhatjuk. Másképp fogalmazva: az őszi hálaadás ünnepe az Isten iránti egyetemes köszönetünk kifejezésének egyházi intézményesítése. Ezért adunk ma hálát, ezért ülünk ma ünnepet. Ünneplésünk kapcsán a zsoltáríróval együtt vallom: ”Boldog az a nép, amely ünnepelhet és orcád fényében járhat Uram!” (Zsolt 89,16) - s hozzáteszem: boldog az a nép, amely boldogtalanságában megtartó erőként ragadja meg ünnepeit, s ezáltal boldoggá és erőssé teszi veszendő önmagát.
	Boldog az a nép, amely ünnepelhet! S mi boldogok vagyunk, mert ünnepelünk. Ma hálát adunk, ma köszönetet mondunk; de eközben jó lenne szembenéznünk a kérdéssel: egyetlen ünnepi alkalommal el tudjuk intézni egész évi hálaadásunkat? Vajon nem az egész életünk kéne örökös hálaadás legyen?
	Milyen hálaadás? Igazi, őszinte, Istennek tetsző: nemcsak vasárnapi kenetteljes uram-uramozás, nemcsak ünnepi kegyes főhajtás, hanem a jó Isten akaratának állandó cselekvése. Nemcsak a templomban, de azon kívül is, nemcsak vasárnap, hanem munkás hétköznapjainkban is, nemcsak jókedvünkben, de lehangoltabb pillanatainkban is. Akkor is, ha fáradtak vagyunk és türelmetlenek, akkor is, amikor az egész világot érezzük összeesküdtnek ellenünk, akkor is, amikor sírunk, és akkor is, amikor nevetünk. Akkor is, amikor megbántanak, és ahelyett, hogy megbántanánk valakit. Akkor is, ha szidnak, és ahelyett, hogy szidnánk valakit. Mindenkor az ő akaratát kellene keresnünk. Higgyük el, nem is olyan lehetetlen. Isten nem vár tőlünk rendkívüli, a teljes világot megváltó dolgokat. Erőnkön, tehetségünkön felül nem terhel feladatokkal. Sokszor nem kíván többet egy-egy jó szónál, jó arcnál, jó tettnél. Egy-egy segítségadásra nyújtott kéznél, biztató mosolynál, az embertársainkkal való együttérzésnél: a sírókkal való együttsírásnál és az örvendőkkel való együttörvendésnél – alkalom szerint. Nem sok, amit tőlünk várnak, és főleg nem teljesíthetetlen. Jézus megtette. Még sokan megtették. Tegyük meg mi is! Hiszem, hisszük: ez az igazi hálaadás: az embertársaink szolgálata általi istentisztelet.

Kedves Testvéreim! Beszédem elhangzott részéből kitűnik: szeretném, ha úrvacsoravételünket lelkiismeretvizsgálat előzné meg. Önvizsgálat nélküli úrvacsoravétellel nem Istent, hanem önmagunkat csapjuk be. Mert az úrvacsora nem üdvszerzési cél, csak eszköz a megjobbulásunkra.1 Nem kényszer, hanem felkínált lehetőség. Értékessé, öngazdagítóvá csakis egyéni hozzáállásunkkal tehetjük.2 
	Ez előbbiek értelmében nézzünk még egyszer vissza a nyárra: mit tettünk és mit mulasztottunk el megtenni, hogyan cselekedtünk, és vizsgáljuk meg, nem lehetett volna-e eszményibb módon?
	Közösségi tagokként vizsgálódva, először is, keserűen kell megállapítanunk, hogy az elmúlt időszakban sem szűnt meg teljesen, sőt lassan állandósul bennünk a kifosztottság megalázó érzése. Hiszen közvetlenül vagy közvetve, de nagyon is céltudatosan megpróbálnak kifosztani anyanyelvünkből, sokan idegenként kezelnek jussos szülőföldünkön, kiforgatnának éltető szokásainkból, ha tehetik, megmerénylik belénk ivódott hagyományainkat, és folytathatnám. A legfájdalmasabb talán az, hogy a háborgatás nélküli közösségi életünkhöz fűzött reményeinkből fosztanak ki egyre inkább.
	Azonban ne takarózzunk a közösséggel, közös sérelmeinkkel. Nézzünk magunkba! Mi magunk is gyakran váltunk kifosztókká, miközben kifosztottak voltunk, hiszen: elhagytuk követendő eszményeinket és elhagytak lényünkké vált eszményeink, otthagytuk barátunkat  a bajban és otthagyott barátunk, megcsaltuk szerelmünket és megcsalt szerelmünk, elnéztünk az elesettek felett, elnéztek felettünk... Magukra maradtak - magunkra maradtunk. Kifosztottuk egymást a szeretetből, s így mindnyájan árvábbak, szegényebbek lettünk a szeretet hiányában.3
	
E bűnvallás után tekintsünk az elégtételt nyújtó perceinkre is. Keressük a jót is magunkban, mert az is van bennünk! 
	Például: amikor értelmesnek vélt hitünkkel és hívő értelmünkkel felismertük, hogy az ember csak akkor hisz igazán a gondviselésben, ha kötelességéből semmit nem mulaszt el megtenni4. E felismerésnek egyfelől, mondhatni, példásan eleget tettünk, a munkából kivettük részünket, s ezen hozzáállásunkat a termés is bizonyítja, hiszen a jól végzett munkát megérdemelt termés szokta követni. S a szellemi munkások, a lelki magvetők sem pihentek, ők azonban eredményt nem máról holnapra várnak, termésük betakarítását távlatba helyezték. Áldott legyen a becsületes testi és szellemi munkánk!
	Ezek után valljuk be azt is, hogy munkánk közben sokszor elfáradtunk. Idegességünkben, tehetetlenségünkben bizony ajkunkat őshirtelenséggel illetlen szavak is elhagyták - bocsássa meg a Fennvaló! -, fáradtságunkban gyakran fásultak voltunk a köszönetre, sőt, nemegyszer alaptalanul méltatlankodtunk. Ő ettől függetlenül mindig vigyázott reánk, gondviselését nem befolyásolta a mi elmulasztott hálaadásunk. S ha az otthoni magány imahangú csendjében vagy mindennapi életünk - hitből és cselekedetekből épített - templomának a falai közt nem kerestük Őt, akkor Ő a természetben közeledett felénk: Ő üzent a megújuló reményekkel kecsegtető napfelkeltékkel, a termést érlelő fénnyel és meleggel, a szomjat oltó forrásvízzel, az éjszakák pihentető csendjével, vagy éppen a hatékonyabb szellemi munkavégzés lehetőségeivel. Közelségét mindenkor megéreztük a munkánkhoz kapott erőnkben, egészségünkben és áldásában. Ne feledjük, ha mindezt nem köszöntük meg neki, Ő akkor is velünk volt. Ha az elmúlt időszakban ”idült elfoglaltságunk” miatt nem tudtunk hálát adni neki, ha nem volt időnk lelkünkkel foglalkozni, hát tegyük meg most és ezután.
	Nagyjából ezek foglalkoztatnak mindnyájunkat, önvizsgálatunkkal a hátunk mögé, illetve a lelkünkbe tekintve, s mindezt talán Wass Albert költői fogalmazásával foglalhatnánk össze a leginkább5:

„Tudnod kell Uram, hisz mindentudó vagy:
nem akartunk mi semmi mást, csak élni.
Szántani, vetni és remélni
jó munkáért vidám aratást.
Nem imádkoztunk sokat, az igaz.
De szerettük a világodat ,Uram,
ahogy megadtad: gondokkal telítve,
búval és örömmel fűszerezve,
a tövisek között egy-egy virág...
szép volt Uram, jó volt a világ.

Szerettük a patakodat, mely zengve
selyempartok közt vígan szökdösött.
A szellőt, ahogy hegyeidről este
virágillattal megrakódva jött.
Hajnalodat, amikor bokrétásan
felkacagott az ablakunk alatt.
Szerettünk minden bokrot, fát, virágot,
pillangót, felhőt, madarat...!

Apánk kezét. Anyánk mosolyát.
Kisgyermekünk első kacaját.
A csókot, ahogy lányajkon kigyúlt.
A vágyat, mikor fellegekbe nyúlt,
Feléd, Uram, akár a jegenye!
Jövendőt kért! Békét és életet!”

	Jövendőt, békét és életet remélünk mi is a jó Istentől! Elődeinkhez és múltunkhoz méltó jövendőt, fejlődést és építést lehetővé tevő békét, hagyományaink és sajátosságaink  szerinti emberséges életet. Életet: megérdemelt, természetes jogokkal és nem szánalomból, szemkiszúrásként odavetettekkel. Mert mi nem tengődni, hanem ÉLNI és hatékonyan DOLGOZNI akarunk. Élni, itthon: barátaink és szeretteink, szüleink és gyermekeink, hit- és nemzettársaink körében. Itthon: Kelet homlokának e rongyos szegeletén, ahol csak az marad meg, akinek tartalék esze, hitből fakadó ereje, és duplán mért szíve van – jó szíve.6
Mi így és itt akarunk élni: szülőföldünkön, magyarként és unitáriusként. Hisszük, hogy ehhez isteni jogunk van, hiszen nem tehetünk arról, hogy ide és ilyennek születtünk. Hisszük, hogy ezen élni akarásunk természetes, s így vele senkit nem rövidítünk meg! 
	Mindezek mellett tudjuk, érezzük: közösségi életünk a továbbiakban sem lesz könnyű. Éppen ezért vallom azt is, hogy boldogok, akik a nehezet könnyűnek érzik és a kilátástalant reménységgel töltik meg a jövendő számára. Boldogok, akik egyéni keresztjük mellett a közösségét is felveszik és jutalomvágy nélkül hordozzák. Boldogok, akik hivatásuknak érzik az előbbieket. 
	Jézus is így élt: ő sem tagadta meg zsidó származását, nem hagyta el szülőhazáját, őseinek hagyományai és szokásai szerint rendezte életét, s erre a nemzeti alapra építette egyetemes, általánosan emberi tanítását. 
	Én hiszem, hogy az ő emlékére történő úrvacsoravételünkkel - önvizsgálatunk nyomán - egy kicsit megigazulhatunk és közösségi hovatartozás-tudatunkban is megerősödhetünk 
	Ilyen szándékkal járuljunk a Jézus asztalához, hogy egymás és a jó Isten szeretetteljes közelségében megnyugvást találjunk feldúlt lelkünknek mindnyájan, az életben megfáradt és megterhelt emberek. Legyen velünk ebben a jó Isten, és amennyiben komolyan gondoljuk, hogy neki ma kiemelten köszönettel tartozunk, akkor legyen övé a hálánk és életünk, nemcsak most, az ünnepi, hanem mindörökké. Ámen.

Úrvacsora előtti ima7

Gonviselő Istenünk, szerető, édes, jó Atyánk! Te vagy, aki ünnepé teszed az ünnepet, és hétköznappá a hétköznapot. Te vagy, aki őszből telet, télből tavaszt fakasztassz, a magot terméssé érleled, s az avarból lombot csavarsz. Téged imádunk! Téged kérünk: hallgasd meg az elfelejtett, az el nem mondott, a szándék szintjén vagy az alatt megrekedt imáinkat. Ha eddig nem tettük, most köszönjük szüleink szeretetét, nagyszüleink kedvességét, gyermekeink kacagását, barátaink barátságát, szerelmünk tiszta szerelmét, munkatársaink közös küzdelmét. Hálát adunk, amiért szebb volt a szép együtt, teljesebb volt az örömünk, és könnyebb a bánatunk - megosztva. Köszönjük a gondmentes órák boldogságát, s a boldogtalan órákban megérzett, könnyet letörlő simogatásodat. Köszönjük, hogy velünk voltál az örömben és nem hagytál el a szenvedésben sem. Velünk voltál jócselekedetben, s velünk voltál nehéz bűnbánatban.
	Hogy eképpen pártfogoltál, köszönjük, és kérünk, légy velünk ezután is! Ugyanakkor viselj gondot a jelen nem lévőkre is! Lelki, testi betegeink szenvedését enyhítsd, a gyászolók sebét gyógyítsd meg, s áldd meg azok emlékét, akik egykor velünk együtt vettek úrvacsorát, de most csak emlékeinkben vannak jelen - a Te örök szenvedés nélküli országodból. A rájuk való emlékezésünket tedd erőforrássá számunkra. 
	Úrvacsorai imánkban ezekkel fordultunk hozzád; végül arra kérünk, áldd meg az imádkozókat, hallgasd meg a hozzád fordulók panaszát, és adja arra megnyugtató, fájdalmat enyhítő és gondot elűző választ. Ámen.

Jegyzetek: 
1, 2., 3., 4., 6.: Dr. Gellérd Imre, Ferenczi Enikő, Kovács Sándor, Kemény Zsigmond, illetve Sütő András gondolatai
5. Részlet Wass Albert: Mikor a bujdosó az Istennel beszél című versből
7. Az ima első két mondata Kocs Júliától származik, az utolsó pedig Koppándi Botondtól

Szabó László