VARGA BÉLA:

UNITÁRIZMUS ÉS INDIVIDUALIZMUS

A mi hitbeli és egyházi életünknek egyik igen fontos és alapvető problémájára kívánunk rámutatni akkor, amikor az unitárizmusnak és az individualizmusnak egymáshoz való viszonyát óhajtjuk röviden megvilágítani.
Az individualizmusnak a valláshoz és az egyházi élethez való viszonya ma általánosságban, az egész kereszténységnek, vagy legalább egy tekintélyes részének, a protestantizmusnak egyik homloktérben álló és nagyon aktuális kérdése. Kétszeresen érdekel azonban éppen bennünket, unitáriusokat, akiknek közismert és közszájon forgó szabadelvűsége messze túlhaladja az összes ismert keresztény egyházi közösségeket ebben a tekintetben.
Arról van itt szó, hogy vajon az egyes embernek külön joga és véleménye mennyiben érvényesülhet a közösséggel szemben akár a vallásos, akár egyházi életben, szóval mindkettőben, mert a kettőt nem lehet és nem is szabad egymástól elválasztanunk.
Schleiermacher a protestanizmus és a katolicizmus közötti különbséget főként abban látja, hogy a katolicizmus az egyesnek Jézushoz való viszonyát az egyházhoz való viszonyától teszi függővé, a protestantizmus azonban az egyesnek az egyházhoz való viszonyát Jézushoz való viszonyára alapítja. Ebből a megnyilatkozásból világos, hogy a protestantizmus lényege elsősorban az egyesnek vallásosságán, lelki életének elmélyedő és odaadó hitbeli meggyőződésén épül föl s az egyházi tekintély elve csak másodrendű és rangú tényező. A protestantizmusnak egyik sarkalatos meggyőződése és alapelve tehát éppen az individualizmus, amely az egyéni lélek hitének és öntudatos vallásos elhivatottságának megérzésétől teszi függővé az egyháznak, mint intézménynek jogosultságát.
A protestantizmus megalapítója, Luther előtt azonban még távolról sem állott ez a kérdés olyan világosan, mintahogyan későbben, a XVIII. és XIX. század forradalmi természetű mozgalmai után ma áll előttünk. Luthernél a szentírás ereje, tekintélye még lenyűgöző erővel érvényesül. A kezdő lépést ugyan kétségtelenül ő teszi meg, amikor a személyes hitet a lehető legmagasabb piedesztálra állítja, azonban a lelkiismeret autonómiájának és szabadságának öntudatos magaslatára nem képes felemelkedni, mert megköti és bilincsbe veri Isten szavának, a szentírás betűjének az a lenyűgöző tekintélye és hatalma, amelyen nem tud és nem akar felülemelkedni.
A lutheri reformáció csak a csíráját tartalmazza a nemesebb értelemben vett individualizmusnak. A lelkiismeret szabadságának, teljes autonómiájának s így az egyéniség vallásos kérdésekben való teljes jogának elismerése és hirdetése a XVI. században, tehát a reformáció századában, csak az unitárizmus megalapításánál itt Erdélyben robban ki és lángol fel, mint elszigetelt jelenség és csak nagyon rövid időre, a gyorsan reákövetkező reakció következtében.
A XVIII. században, az európai kontinens másik végén, a Cromwell-féle vallásos forrongások idején, az erdélyi esemény megismétlődésével találkozunk Angliában. Klasszikus szószólója itt John Milton, aki a hitszabadságnak s a vallásos individualizmusnak Dávid Ferenccel egyedűl összemérhető hirdetője. Minthogy az egyháztörténet írói előtt az erdélyi események nagyrészben ismeretlenek, azért az elvileg teljesen megvalósult s a reformáció lutheri kezdeményezéséből fakadó vallásos individualizmusnak kezdetét általában a XVII. századi angol vallásos forradalmi mozgalmakból és speciálisan Miltonnak, az ún. Türelmi irataitól számítják.(1)
Ezektől eltekintve, a reformáció kezdeményezése jó két évszázadon át szunnyadott és vajúdott, míg sok visszaesés után, a XVIII. század végén és a XIX. század elején, egyrészt Kant fellépése, másfelől pedig a történelmi kutatások és a természettudománynak a fejlődésről alkotott elmélete következtében teljes erejével érvényre jutott nemcsak a kereszténység kebelében és az egyházi életben, de annál nagyobb erővel a társadalmi rétegek és osztályok köztudatában. A XIX. század protestantizmusának igen tekintélyes része lelkileg és meggyőződésében teljesen megérteni és elfogadni látszott a reformációban még csak homályosan jelentkező s csak a későbbi századok lelki evolúciója által felszínre hozott és véglegesen kitermelt ama szigorúan logikai következményeket, amelyek a lelkiismeret szabadságának és az individualizmus teljes mértékben való jogosultságának elismerését kívánják és követelik a vallás kérdésében is. Ennek a vívmánynak az öntudatosítása három nagy névhez fűződik. Az egyik Kant, a filozófus, a másik Schleiermacher, a teológus és a harmadik a XIX. század szentje, Channing Vilmos. Az első az észnek fel nem mérhető rendszerező erejével, kényszerítő szuggesztióval úgy állítja oda az egyént, mint a független, az autonóm erkölcsiség megtestesülésének lehetőségét. Reáteszi az egyesnek remegő és rogyadozó vállaira az erkölcsi és lelkiismereti felelősségnek rettentő Atlaszi terhét s a legnagyobb, a legszentebb tehernek viselőjévé teszi.
Schleiermacher a vallásos érzés minden átfogó erejének központjává teszi az individuumot, felújítja és elevenné teszi a lelki kapcsolatot istennel, az örökkévalóval s így valódi támaszt ad melléje, hogy megkönnyítse a valóságban is azt a lelki felemelkedést, amelyet Kant lélekdöbbentő ridegséggel megkövetelt ugyan, anélkül, hogy, számot vetett volna a gyönge, gyarló ember teherbíróképességével.  És végül Channing, aki mindezt meg is csinálta, végrehajtotta, elsősorban magán, magában s magán keresztül, Jézus szellemében, végre akarta hajtatni az egész emberiséggel.
A reformáció szellemi vetése tehát beteljesedett s eljutott az eszmének, a gondolatnak olyan magaslatához, a befejezettségnek olyan tökéletességéhez, amely valóban minden reményt beváltott s amelynél többet várni tőle nem is lehetett. Az egyéni lelkiismeret joga és szabadsága a vallásos kérdésekben is elismerésre talált és tudományosan is megalapoztatott. Más kérdés azonban az, hogy vajon hogyan fest a dolog az életben, a valóságban. Minden nagy eszme és gondolat, bármilyen nagyszerű és bármennyire elvitathatatlan, rendesen súlyos válságba kerül akkor, amikor beleütközik a valóságba. Márpedig bele kell ütköznie, mert minden idea, minden eszme keresi örökké a megvalósulást s mindig keresi gyökereivel a földet, mint ahogy a növény is mindig arra fordítja fejlődésének irányát, amerről a nap melegét és fényét érezi.
Ebben az esetben a következő történt. A XIX. sz. protestantizmusa  - úgy látszik - a gyakorlatban nem számolt eléggé az individualitás elvének a keresztény életközösségre való hatásával és következményeivel. Maga az individualizmus, mint elv, a maga legmagasabb és igazi keresztény értelmében, nemcsak hogy nem ellensége a közösségnek, hanem éppen egy magasabb, egy öntudatosabb lelki közösségnek az alapját kívánta és kívánja megvetni. Sem a reformátoroknak, sem az individualizmus és az ezzel kapcsolatos lelkiismereti szabadság nagy apostolainak nem volt esze ágában sem, hogy az egyéni jog és meggyőződés hangsúlyozása mellett a vallásos közösséget bármely tekintetben is gyöngítsék. Sőt céljuk éppen az volt, hogy a közösség tagjaiban a hitbeli meggyőződés erejét minél magasabbra felfokozzák, mert csak az erős egyesekben és által élhet és maradhat fenn az igazi szoros, de öntudatos lelki közösség, mely egy nagy cél elérésnek alá tudja vetni magát. Az egyéni lélek értékeinek elismerése mellett s evvel együtt és evvel párhuzamosan akarták az evangéliumban rejlő szociális értékeket is magasabb harmóniában egyesíteni, ahol az egyes nem vész el a szolgai alázatosságban és öntudatlanságában, hanem Isten fiúságának teljes tudatában vesz részt a közösség munkájának, Isten országának építésében. Mert az evangélium egyformán súlyt helyez mindkettőre. Amikor azt mondja, hogy mit használ valakinek, ha mind e világot meg is nyeri, ha az ő lelkét elveszti kétségtelenül az egyéni lélek végtelen értékére és fontosságára céloz. Másfelől azonban, egész intenciójához híven, éppen abban látja az egyénnek is legnagyobb értékét, ha tud használni a köznek. Hiszen Isten országa, amely Jézus tanításainak középpontja, a legideálisabb emberi közösséget jelenti. Magának Jézusnak élete csaknem kizárólag a nyilvánosság előtt és embertársai körében folyik le, s csaknem száz százalékban a közösség érdekében történik minden cselekedete. Aránylag kevés az az idő, amikor saját magával van elfoglalva. így pl. a pusztában való 40 nap s azután itt-ott, szinte csak egy pillanat, amikor óhajtja az egyedüllétet s elvonul imádkozni. Az ő lelki előkészülése valószínűleg, sőt egészen biztosan, arra az időre esik, amelyik előttünk ismeretlen. Állandóan kiemeli a lélek nagy jelentőségét s egyedüllétének az a néhány esete, amelyekkel az evangéliumok írói megajándékoztak bennünket s tanításai közben tett más idevonatkozó megnyilatkozásai is mind meggyőző bizonyítékok arra, hogy a léleknek individuális életét és értékeit a szociálisak mellett is igen nagyra becsülte s olyan csodálatos harmóniában tudta összeolvasztani a kettőt, hogy egyik oldal sincs a másiknak hátrányára.
Ezt akarták az egyéni jogok hangoztatói is a reformáció korában és azután is. S nemcsak akarták, hanem a maguk életében és cselekedeteikben meg is valósították. Ebben a tekintetben csak Channingre kell hivatkoznunk, akinél az evangélium individuális és szociális tartalma valóban jézusi harmóniában ölt testet.
Az emberi gyöngeség és gyarlóság azonban éppúgy visszaélt az individualizmus nagy áldásaival és értékeivel, mint ahogy visszaélt a reformációt megelőző időkben és napjaink társadalmi reformáramlataiban a közösség jogainak egyoldalú hangsúlyozásával. Az egyes jogait teljesen semmibevevő, az egyes lelki értékeit ignorálni akaró törekvés csakúgy él a szovjetben, vagy a fasizmusban, mint ahogy élt a középkori egyházban. Ebben a tekintetiben nem hiába lát Dosztojevszkij nagy hasonlóságot a katolikus egyház és a szocializmus törekvései között.
A XIX. század individualizmusát, amely az egyesnek és a közösségnek égy magasabb szintézisét óhajtotta megvalósítani, nem beszélve természetesen Nietzsche koncepciójáról, mely minden közösséget lenéz és megtagad - a józan gondolkozású polgári elmék sem tudták általánosságban megemészteni. Különösen a vallás és az egyházi élet területén közkedveltté vált s máig is az sokak szemében a kissé felületes angol filozófusnak, verulami Bacon Ferencnek már jó néhány évszázada közzétett ama megjegyzése, hogy a vallás magánügy. Azok szemében, akikben az individualizmus túlságosan erősen pezsdült, nemcsak a vallás, hanem sok minden kizárólag magánügy lett, ami pedig nem lehet az. Így lett magánügy a becsület, a kereskedelem, a vagyonszerzés módja stb. Márpedig mindezek éppoly kegyréssé magánügyek, mint a vallás. Nincs külön egyéni becsület és közéleti becsület. Becsület csak egy van s ez az egyénre és közre egyformán kötelező.
De, hogy nagyon el ne térjünk a tárgytól, nézzük meg, mi is történt hát a XIX. század protestantizmusában. Az, hogy az egyéniség öntudatra emelkedésével a vallásos közösség, az egyház mindinkább elatomizálódott s evvel szemben a vallásos együttérzés és a közös cselekvés lehetőségei háttérbe szorultak. Mihelyt az individualizmus elérte elméletileg legmagasabb fokát és beteljesedését, mindjárt mutatkoztak a gyakorlatban hátrányos oldalai s ezek legfőképpen a vallásos és egyházi élet terén mutatkoztak, ami annyiban könnyen megérthető, hogy a vallás tényleg az ember lelki életének legbensőbb, legszubjektívebb része s így az individualista velleitások ezt és az ezzel szorosan összefüggő egyházat kezdették ki leghamarabb.
A háborúig mindez ment, ahogy ment. Talán nem is volt nagyon feltűnő. Amíg a történelmi tradíciók elég erősek voltak, addig a hagyományos, történelmi egyházias érzület állotta a sarat. A háború vége felé azonban, miután ez meggyöngült, mind szembetűnőbb lett az elatomizálódás veszedelme, amely esetleg a teljes széteséshez vezethet. Wellhausen a háború előtt, bizonyára sokak helyeslése mellett, írhatta egyik korszakalkotó nagy művében, hogy az evangélium a legnemesebb individualizmust hirdeti: Isten gyermekeinek teljes és tökéletes szabadságát. 1917-ben, tehát a háború vége felé azonban Veller lelkész cikkében, amely a Christliche Weltben, a legliberálisabb német protestáns folyóiratban jelent meg, a következőket olvashatjuk: Az individualizmus nem egyéb, mint elszakadás Istentől. A kereszténység nem ismer individualizmust. A vallásos individualizmus nem Luthertől származik, hanem a reneszánsznak, a humanizmusnak, a felvilágosodásnak és a forradalmaknak a szülötte. Idegen test, amely belehatolt a kereszténység kebelébe. Keresztény individualizmusról beszélni annyi, mint Krisztust és Belialt egyesíteni.
Az 1917-et követő évtizedben ez a hang és ez a hangulat tovább terjedt a protestantizmus berkeiben. A lelkiismeret hívők és az egyházak vezetősége egyaránt megijedt ettől, s bekövetkezett a reakció, mely hittani és egyházkormányzati tekintetben, a szigorúan megállapított hitbeli igazságok rendszerének újjáélesztését és a régi tekintélyen alapuló kemény egyházkormányzat megvalósítását sürgette, hogy az egyházat és a protestantizmus nagy hagyományait sértetlenül vigye át a jövőbe. Sokan némi frigységgel és féltékenységgel kezdettek tekinteni a katolikus egyházra, amely sem a hitelvekben, sem az egyházfegyelemben nem engedett és nem enged egy jottányit sem s így könnyebben ellenáll a háború. utáni áramlatok hullámainak. Ennek a reakciónak az eredménye elméleti téren a Barth-féle teológia, amely a kijelentésnek, mint Isten szavának feltétlen tekintélyét kívánja újra trónra ültetni és az eredendő bűnben leledző, esendő és gyarló ember mellének szegezni kérlelhetetlenül.
De nemcsak az elmélet terén mutatkoztak nyomai ennek a megmozdulásnak, hanem - ami sokkal jelentékenyebb - a gyakorlati téren is. A Stockholmban (1926) és a Lausenne-ban (1928) tartott vallásügyi kongresszusokra gondolunk. E kongresszusok tulajdonképpen az összkereszténységet akarták együttes munkára megszervezni, azonban a római katolikus egyház nem vett részt benne. A stockholmi kongresszuson az egyik püspök többek között úgy nyilatkozott, hogy a keresztény egységnek nem lehet nagyobb ellensége, mint a bármely tekintetben megnyilvánuló szellemi kényszer, az uniformizmus.(2)  Éppen azért Stockholm még tiszteletben tartja a hitbéli meggyőződés szabadságát s az egyeztetési kísérletek mellett állandóan hangsúlyozza, hogy elismeri a sokféleséget, de ennek ellenére szeretné valami módon az egységet a sokféleségben. Lausanne már nem volt ilyen liberális; itt is elismerték ugyan, hogy minden felekezetnek megvan a maga karizmája s minden egyes vallásos csoportnak a létjogosultsága, mert hiszen az igazság megértése és keresése különböző utakon lehetséges. Lausanne-ban azonban mégis az egységen volt a hangsúly s nem a sokféleségen; s megpróbálták s meg is csináltak  egy közös hiszekegyet, amelyet igen sokan el is fogadtak. A szabadelvű vallásos gondolkodók és felekezetek, ha jól emlékszem, Stockholinba még elmentek, de már Lausanne-ba nem, amiért szemrehányást is kaptunk egy Kolozsvárt megjelenő protestáns egyházi lap hasábjain, hogy Lausenne-ban csak a római katolikusok és az unitáriusok nem vettek részt.
Az unitárius és más szabadelvű keresztények első megmozdulása a háború után a prágai kongresszus volt 1927-ben. Egyik látható eredménye az, hogy Csehország az unitárius vallást - mint legújabban értesülünk - a bevett vallások közé sorozta, s törvényes jogait biztosította. A prágai kongresszus azonban még túlságosan elméleti jellegű volt, minden gyakorlati célkitűzés nélkül. A szabadelvű kereszténység újabb megszervezkedése most folyik s hogy mennyire haladt előre e munka és hogy milyen célkitűzései lesznek, az a jövő évben Svájcban tartandó kongresszuson fog kiviláglani.
Íme tehát benne élünk azoknak a megmozdulásoknak forgatagában, melyek egyrészt egészen reakcionárius úton küzdenek az individualizmus ellen, annak értéktelenségét és a kereszténységgel ellenkező voltát hirdetik, másfelől pedig meg akarják menteni azokat az értékeket, amelyek benne rejlenek, a hibák, eltévelyedések és destruktív tendenciák háttérbe szorításával és lehető kiirtásával, mert bizony az utóbbiak - sajnos - sehol sem burjánoznak fel olyan erősen, mint éppen az individualizmus árnyékában. A protestantizmusnak ma minden árnyalata: a jobboldalitól a legszélsőbb balig nagy küzdelmet folytat a individualizmusért és ennek túltengései ellen, érette és egyben ellene, hogy valahogyan találja meg a platformot értékeinek további fenntartására s hogy megmeneküljön az elatomizálódásának a háború után különösen fenyegető veszedelmétől.

És ezzel rátérhetünk saját magunkra, unitáriusokra. Az úgynevezett szabadelvű protestáns kereszténységnek ma már hatalmas táborához akik a dogmai megkötöttség helyett elsősorban a kereszténységnek az evangéliumban lefektetett elvei alapján, Jézus tanításainak szellemében kívánják vallásosságukat gyakorolni és kifejteni - nemcsak a szoros értelemben vett unitáriusok tartoznak hozzá, hanem más néven szereplő, de teljesen ugyanazon elvi alapon álló protestáns testvéreink is Németországban, Hollandiában, Svájcban és tengeren túl. Az individualizmusnak korunk vallásos gondolkodását napjainkban egyre izgató problémája éppen ezt a szabadelvű csoportot s így bennünket, unitáriusokat érdekel a legközelebbről. Az individualizmusnak a háború után felsarjadt fattyú hajtásai a mi köreinkben különösen érezhetők és sokkal nagyobb veszélyt rejtenek magukban a mi számunkra, mint protestáns testvéreink többi csoportjainál. Így van ez nemcsak nálunk magyar, hanem pl. az angol unitáriusoknál is. Az angol mindig nagy individualista volt, politikai szabadsága és függetlensége, anyagi jóléte azzá tette mindenben és mindenütt. Ott is vannak, akik túlságosan sokat adnak a maguk külön véleményére s vitatkoznak még olyan dolgokon is, amiről vitatkozni nekünk sem időnk, sem kedvünk nincsen. Azonban bármily makacs emberek vannak is közöttük, mindig megmaradnak az elvi magaslatok korlátai között s mindenekfelett tudják tisztelni egymásnak véleményét és meggyőződését. Ma már ott is komoly lépés történt a szervezkedés felé, amely valóban egységet akar a sokféleségben, határozott céltudatosságot a szétforgácsolódó törekvésekben. 
Individuális tendenciák minálunk itthon is bőviben vannak, de nem eléggé higgadtak és fegyelmezettek s így nem képesek a köznek alárendelni magukat. Az elvi magaslatokról mindegyre lecsúsznak; pedig sok minden, amíg elvi magaslaton mozog és így módot ad a vélemények leszűrődésére, a köz érdekében való kialakulására, mihelyt türelmetlen könnyelműséggel és meggondolatlansággal a való életre veti reá magát, pusztító és romboló hatású lehet.
Azért nekünk különösen kell vigyáznunk az individualizmus veszedelmeire és bomlasztó hatásaira. A túltengő individualizmusnak jellemző tünete az, amikor igen sokan abban a hitben, hogy az ő véleményük és meggyőződésük csalhatatlan, reá akarják ezt erőszakolni más embertársaikra. Mindent meg akarnak változtatni és reformálni, csak éppen magukat nem. Pedig az átalakulás szüksége rendes körülmények között nem csupán egyesek véleménye alapján indul meg, hanem a közösség megfontolt és a kellő időben feltétlenül megnyilvánuló akarataként. Az életfolyamatok siettetése vagy késleltetése az anyagi, mint a szellemi életben igen gyakran megbosszulja magát; erre tanít a történelem.
Éppen azért meg kell jól jegyeznünk és a szívünkbe vésnünk, hogy minden individualizmusnak, amely különösen a vallásos és egyházi élet terén akar érvényesülni, a legnagyobb és legmélyebb felelősségérzettel kell párosulnia. Mi unitáriusok aligha védekezhetünk úgy az individualizmus és az atomizálódás veszedelme ellen, hogy új teológiát, legalább is látszólag újat alkossunk, mint a barthisták. De nem térhetünk vissza a reformáció alapvetéséhez sem fenntartás nélkül, mint a lutheri ortodoxia. Mi egyáltalában nem térhetünk “vissza" és nem dughatjuk fejünket homokba, mert sem a retrográd módozatok, sem semmiféle más fiktív módszerek nem felelnek meg vallásunk lényegének és lelki berendezettségünknek. Nekünk csak egy védelmünk lehet az individualizmus túlkapásai s korunk más bomlasztó jelenségeivel szemben s ez: a saját lelkiismeretünk, amelynek Jézusból, a reformáció hagyatékának unitárius jellegű megnyilatkozásából s más nagy hit- és egyházépítő elődeink szelleméből kell táplálkoznia. Az unitárius individualizmus akkor jut el teljes diadalához, ha alázatosan meg tudja hajtani fejét a közösségnek múltunkban gyökerező és jövőnket is biztosító nagy és szent érdekei előtt. És akkor beigazolódik Schleiermachernek az individualizmus és a közösség egymáshoz való viszonyára tett következő megjegyzése: Az egyes a maga sajátosságában érvényesülhet ugyan, de mint az Egésznek tagja, beilleszkedésre, önmaga korlátozására van kötelezve, mert a közösség számára csakis így válhatik nyereséggé az egyének sokfélesége. Az unitárius jelszó a mi napjainkban csak ez lehet: “Keressétek először Isten országát és annak igazságát s minden egyéb megadatik nektek". (Mt. VI. 33.)

Jegyzetek:

1     V. ö.    H. Hoffmann: Religiöser Individualismus und religiöse Gemeinschaft im Christentum, 1928. 15. s köv. lapok.
2      L. Hoffmann i. m. 37. skk. lapok.