UNITÁRIUS  BIBLIAI  ÓRÁINK  2.

DR. SZTANKÓCZY  ZOLTÁN

János evangéliuma és a jánosi levelek

MAGYARORSZÁGI  UNITÁRIUS  EGYHÁZ  
TEOLÓGIAI INTÉZETE
Heltai Gáspár Kft.
Budapest, 1998

Elõszó

Miként a három szinoptikus: Márk-, Máté- és Lukács-evangéliumot, úgy a negyedik, a János-evangéliumot is a Magyarországi Unitárius Egyház központjában, választott tisztségviselõk, egyházi tanácsosok, gondnokok, presbiterek számára magyaráztuk úgy, ahogyan jelen 2. könyvünk, illetõleg a korábbi 1. könyv tartalmazza. A kezdeményezés bizonyára újszerû nemcsak egyházunk eddigi gyakorlatában, de feltehetõen a határainkon túli magyar unitarizmusban is, minthogy mind ez ideig hasonló célú, átfogó igényû evangéliumi illetve újszövetségi magyarázatok. összeállítására és kiadására nem került sor. De talán újszerûnek mondható a bibliaórák megszervezése és tananyaguk felépítése is abban, hogy nem esetlegesen kiválasztott és a résztvevõk által elõre nem ismert evangélíumi részek és versek átbeszélése történik, haríem módszeresen az evangéliumok teljes anyagát eredeti sorrendjükben vitatjuk meg. Talán nem lenne túlzott értékelés, ha a bibliaórai magyarázatokról megjelent könyveinket Teológiai Intézetünk olyan tankönyvnek tekinti, amely nem tart ugyan igényt arra, hogy teológusoknak címezhessük, de arra talán igen, hogy hasznosan segítheti mind a bibliórai foglalkozásokat, mind pedig az egyénileg magukat a bibliaismeretekben és a hittanban továbbképzõk tanulását.
Amikor Teológiai Intézetünkben megérett az elhatározás az unitárius újszövetségi magyarázatok megírására, akkor abból az önértelmezésbõl indult ki, amely szerint az unitarizmus önmagát a legkövetkezetesebben evangéliuminak minõsíti és hittételeiben feltétlenül az evangéliumokat vallja alapnak, elsõsorban rájuk építkezik. Ebbe a képbe ugyanakkor nem könnyû beilleszteni azt a helyzetet, amikor éppen az unitarizmusnak lennének fenntartásai korszerû magyarázatok összeállításával és kiadásával szemben. A jánosi írásokban ugyan valóban vannak olyan szövegek, amelyek idegennek tûnnének az unitarizmusnak, és hitelvi rendszerébe aligha épülhetnének be. Csakhogy ezeket a szövegeket a hagyományos kereszténység teológiájában sem értelmezik egybehangzóan és nem indulhatunk ki olyan nézõpontból, hogy ezekhez a szövegekhez nem kapcsolhatók más, az unitarizmus felõl induló értelmezések is. A legutóbbi évtizedek bibliakutatói általában és a legismertebbek pedig különösen nyitottan, az ökumenére figyelemmel keresnek válaszokat és kínálnak megoldásokat. Az az unitárius hitfelfogás, amely Jézusban isteni küldöttet lát, akinek krisztusságát az általa az Atyáról tett kijelentés hitelessége adja, egyáltalán nem hiányzik korunk legújabb magyarázatai közül, sõt egyre inkább érvényre jut éppen a János-evangéliummal kapcsolatban, amelyben határozottan egy küldött-krisztológia adja a lényeget és nem az inkarnációs krisztológia. Ez utóbbi csak a prológban olvasható és semmiképpen sem alapértelmezéssel, hanem csak a küldöttkrisztológiát kísérõen fogható fel. Mindebbõl azt a következtetést vonhatta le Teológiai Intézetünk, hogy saját hitelveink tisztánlátása és gondolkodása, más keresztény felekezetek tanításainak megértése és értékelése érdekében egyaránt jobb megoldás mindegyik evangélium és az egész Újszövetség unitárius értelmezésére való törekvés, mintha kiterjedt szelekcióval csak a könyvek nem teljes körét és ezen belül is a fejezetek és versek ugyancsak viszonylag szûkebb keretét tekinti kutatása és magyarázatai tárgyának. Mindezeket a szempontokat is mérlegelve vállalkoztunk az unitarizmusban kevesebb figyelemre méltatott negyedik evangéliumnak a szinoptikus evangéliumokhoz hasonló terjedelmû és mélységû bemutatására.
Az újszövetségi könyvek magyarázatainál a két legtekintélyesebb magyarázatos Bibliát tettük meg alapnak. Ezek a 

BIBLIA - Magyarázó jegyzetekkel (Magyar Bibliatársulat - Kálvin János Kiadó, Budapest, 1996) amelyben a magyarázatokat a 

STUTTGARTER ERKLl~RUNGSBIBEL-bõl vették át (Stuttgart, 1992) valamint a Jeruzsálemi Bibiát

LA BIBLE DE JÉRUSALEM (Les Édition du CERF, Paris, 1988)
A Magyarázatos Biblia alapszövege azonos a magyarázatok nélkül kiadott revideált új fordítású, ugyancsak a Magyar Bibliatársulat megbízásából kiadott

BIBLIA-val (Kálvin János Kiadó, Budapest, 1993).

Tekintettel arra, hogy az új fordítású magyarázat nélküli vagy magyarázatos bibliákkal még viszonylag kevesebben, míg a Károli-bibliákkal csaknem mindannyian rendelkeznek, a foglalkozásokon teljesértékûen használjuk és szövegének szépsége okán is szívesen idézzük a Károli fordítású

SZENT BIBLIA-t is (Magyar Bibliatársulat, Budapest, 1993) annak ellenére, hogy találhatók benne a korunk bibliamagyarázatai szerint elhagyandó, nem hiteles szövegek is, mint például éppen a jánosi teológiában nemrég még fontos hivatkozási alapot jelentõ Comma Johanneum (Jánosi tétel) is.
Az új fordítású revideált Biblia alapul vétele mellett nem csupán az eredeti nyelvekbõl való közvetlen fordítás nagyobb hitelessége szól, hanem az is, hogy ennek szövegét tartalmazza a bibliamagyarázatokban kitûnõ szolgálatot kínáló

SZINOPSZIS is (Kálvin János Kiadó, Budapest, 1994).
A fentebb felsorolt protestáns bibliai kiadványok mellett indokoltnak láttuk magyar nyelvû katolikus kiadványok figyelembevéteiét is mind a magyarázatok, mind pedig az alapszövegek tekintetében. Erre a célra ugyancsak új, nem a latin Vulgatából, hanem az eredeti nyelvekbõl készült legújabb fordítást választottuk

BIBLIA (Szent István Társulat, Budapest, 1981), amely a magyarázatokat a Bible de Jérusalem-bõl vette át, mint az egész világegyházban általában használt vezérfonalat.
A magyarázatok biztossága érdekében az eredeti görög szöveg (vagy az Új Vulgata latin szövege) tisztázásához a

NOVUM TESTAMENTUM Graece et Latine kiadásához fordultunk (Deutsche Bibelgesellschaft, Stuttgart, 1991).

Mindezek az alapul vett Biblia-kiadványok a könyvtárunkban rendelkezésre állnak mindenki számára, aki maga is szeretne közelebb jutni megismerésükhöz.
A közvetlen elérhetõséget szem elõtt tartottuk akkor is, amikor a jánosi teológia - az evangélium és a levelek - magyarázataihoz választottuk meg a forrásmunkákat. Az ide vonatkozó irodalom rendkívül gazdag és más teológiai intézetek könyvtárai is kisegíthetnek, mégis csak azokra szorítkozunk, amelyek a mi saját könyvtárunkban is minden kutató részére rendelkezésre állnak. 

Ezek közelebbrõl az alábbiak:
Gál Ferenc: JÁNOS EVANGÉLIUMA (Szent István Társulat, Budapest, 1 990)
Ravasz László: AZ ÚJSZÖVETSÉG MAGYARÁZATA (Református Egyház Zsinati Irodájának Sajtóosztálya, Budapest, 1991)
Becker, Jürgen: DAS EVANGELIUM NACH JOHANNES (Ökumenischer Kommentar zum Neuen Testament, Echter Verlag, Würzburg, 1991) Bultmann, Rudolf: DAS EVANGELIUM DES JOHANNES (Vanden
hoeck & Ruprecht in Göttingen, 1968)
Gnilka, Joachim: JOHANNESEVANGELIUM (Die Neue Echter Bibel, Kommentar zum Neuen Testament, Würzburg, 1993)
Schulz, Siegfried: DAS EVANGELIUM NACH JOHANNES (NTD Das Neue Testament Deutsch, Vandenhoeck & Ruprecht in Göttíngen, 1987) továbbá:
Balz, Horst - Schrage, Wolfgang: DIE "KATOLISCHEN" BRIEFE (NTD ' Das Neue Testament Deutsch, Vandenhoeck & Ruprecht in Göttingen, 1993)
Wengst, Klaus: DER ERSTE, ZWEITE UND DRITTE BRIEF DES JOHANNES (Ökumenischer Kommentar zum Neuen Testament, Echter Verlag, Würzburg, 1990).

A felsorolt fentebbi forrásmunkák mellett eredményesen használtunk több lexikális kiadványt is. Ezek a
KERESZTYÉN BIBLIAI LEXIKON, Szerk: Bartha Tibor (Kálvin János Kiadó, Budapest 1993 és 1995)
BIBLIAI LEXIKON, Herbert Haag (Szent István Társulat, Budapest, 1 989)
BIBLIKUS TEOLÓGIAI SZÓTÁR, Szerk. Xavier Léon-Dufour (Szent István Társulat, Budapest, 1986)
DIE BIBEL VON A-Z, Matthias Stubmann (Karl Müller Verfag, Erfangen, 1990)
2000 JAHRE CHRISTENTUM, Günter Stemberger (Karl Müller Veriag, Erlangen, 1990).

Budapest 1997 december

Dr. Sztankóczy Zoltán 
egyházi fõtanácsos,
a Teológiai Intézet kurátora,  
a Magyar Bibliatársulat kuratóriumának tagja

Befejezõ kommentár 1. 
A létezés két dimenziója 

A kereszténység az evangéliumok írásakor egy akkor alig sejtett közel két évezredes gyõzedelmes út legelején állott és mind a zsidó vallással, mind a környezõ misztériumvallásokkal szemben fennmaradásáért kellett küzdenie. A mi korunkban két évezredes világmeghatározó pálya után az emberi társadalmakban kisebbségi helyzetbe szorult kereszténység helyzete veszélyeztetetté vált. Válságának fõ okozója a racionalista- materiafista gondolkodás és életvitel térhódítása, amely a 17. századtól egyre erõsödött és napjainkra uralkodóvá vált. Ez a világnézet a létezésnek csupán egyetlen dimenzióját ísmeri el, amelyrõl azt vallja, hogy az emberi megismerés számára elérhetõ, tapasztalatokkal, kutatásokkal, számításokkal feltárható akár úgy, hogy ez már meg is történt az emberi történelem eddigi folyamán, akár pedig úgy, hogy ez majd csak a jövõben teljesül. Ez a már megismert és a még nem ismert, de lényegében megismerhetõ empirikus, tapasztalati létezés az egyetlen kerete, egyetlen dimenziója a létezésnek. A vallásos gondolkodás ezzel szemben nem állhat meg az egydimenziós létezés elfogadásánál, hanem valamilyen módon valóságosnak vall egy másik, a tapasztalati létezésen túli "transzcendensn létezési dimenziót is, amelyet az ember nem tud ugyan tapasztalati úton, tudományos kísérletekkel és számításokkal igazolni, de amely nélkül az egydimenziós létezés kérdéseire sem tud válaszokat találni. A létezésnek ez a két dimenziója nem választható el egymástól, egymás nélkül nem, csak egymással együtt, egymással párhuzamban gondolhatók el. A materialista-racionalista gondolkodás egydimenziós modelljében hiányoznak azok a válaszadási lehetõségek, amelyek pedig az emberi lét legalapvetõbb kérdéseit jelentenék, mint a világ és az ember létezésének értelme és célja, az embernek a világmindenségben elfoglalt helye és szerepe, az egyedi emberi életek végessége, illetve pre- és posztegzisztenciája, az élet örökkévalósága. A materializmus és a racionalizmus, nem tudván megválaszolni	ezeket a kérdéseket, igyekszik elhárítani magától a kérdezést is és a válaszkeresést is, vagy feleslegesnek és céltalannak ítélni a velük való foglalkozást. A ma embere törekszik is arra, hogy minél kevesebbet törõdjék ezekkel az ésszel és tudással konkrétan meg nem ragadható dolgokkal. De a ma társadalma is igyekszik az emberi gondolkodást az empíria, az egydimenziós tapasztalati keretben tartani és bár ez az igyekezet tagadhatatlanul eredményes is, mégis újra és újra felmerülnek emberi kétségek ezekkel a válaszokkal szemben, jelentkeznek az emberi elidegenedés jelei és zavarai, amelyeknek feloldására a transzcendens létezés elfogadása jelenthet járható utat. Ezen az alapon bizton állíthatjuk, hogy a vallásos hitrõl az emberiség soha nem mondhat le és ha idõnként háttérbe szorul is, más idõszakokban újra felismerik nélkülözhetetlenségét mind az egyének mind pedig a társadalmak számára. A két létezési mód mindemellett a vallási gondolkodásban is csak egymással együtt, korrelációban szerepelhet. A vallások válaszai ugyan a második, a transzcendens létezésre irányulnak, de nem állhatnak ellentétben az elsõ létezési mód válaszaival. Olyan vallásos válaszok, amelyek a természettudományok válaszaival szemben állnak, elõbb vagy utóbb tarthatlanokká válnak és végeredményben árthatnak is a vallások ügyének. Hozzá lehet tenni, hogy a vallásoknak tartózkodniok is kellene attól, hogy olyan területekre lépjenek, amelyek nem a transzcendencia, hanem a tapasztalati létezés keretébe tartoznak és érvényes válaszokra nem a vallástudományok, hanem a természettudományok hivatottak.
A két létezési mód valóságát magának az embernek a példája is alátámaszhatja, hiszen a testi létezés nyilvánvaló valósága mellett lelki-érzelmi világa is valóság, olyannyira, hogy speciális pszichotudományok foglalkoznak annak jó vagy rossz, egészséges vagy beteg megnyilvánulásaival. A materialista-racionalista szemlélet is elfogadja ennek a minden embernél sajátos jegyeket viselõ "én"-nek a létezését, amit a vallásos gondolkodás léleknek nevez és a tudományok is ezt a megnevezést vették át. A különbség abban van, hogy ez utóbbi szerint az emberi én, a lélek megnyilvánulásai is az elsõ, a tapasztalati létezés keretében világíthatók meg, és nem fogadják el az emberi vílágon kívüli lelki létezés lehetõségét és az emberi lélek transzcendens eredetének, kapcsolatának és beteljesülésének lehetõségét. A vallásos hit ezzel szemben azt vallja, hogy már a természeti világ keletkezése is szellemi, isteni teremtõ erõre vezethetõ vissza és a teremtés óta a kozmikus létezés egész folyamatában ez a szellemi teremtõ erõ - a vallásos hit Istene - folyamatosan jelen van és gondoskodik arról, hogy a létezõ világ a teremtéskor élõ cél irányában haladjon és nyerjen beteljesülést.
A keresztény Isten-hit azt is vallja, hogy az ember bensõ transzcendenciája és a világmindenség transzcendenciája lényegében hasonló, egymással kapcsolatot teremtõ valóságok. Ezt úgy foga(mazza meg általában, hogy az ember a lelket közvetlenül Istentõl kapta azzal, hogy Isten saját lelkébõl adott át lelket az élettel együtt az embernek.
A természettudományok az ember létezését a kozmikus evolúció keretében látják, amely szerint az élet félmilliárd éves földi útjának eredményeként jelent meg az ember és százmillió évekre volt szükség ahhoz, hogy mintegy huszonöt-harmincezer éwel ezelõtt felismerhetõ legyen a mai emberrel azonosítható gondolkodó ember. Visszafelé haladva még további százötven-kétszázezer évig követhetõ az emberi fonal az élõvilágban, ezen túl azonban az élõvilág legfelsõ szintjébõl önállósága még nem különült el. Az ember a tudomány szerint tehát nem egy külön teremtési aktus eredménye, hanem magának az életnek a kialakulásáig vezethetõ vissza az emberi létezés is. A tudomány azt is állítja, hogy maga az élet sem külön esemény - teremtõ aktus - eredménye, hanem elõfeltételei a megelõzõ szerves Lilágban már kialakultak, miként ez utóbbi is már a szervetlen világban megkapta kialakulásának elõzményeit. Eszerint minden mai létezõnek, így az emberi létezésnek a fonala is visszavezethetõ magához a világmindenség keletkezéséhez, teremtéséhez. A teremtéstõl mindmáig a legegyszerûbb anyagtól az egyre bonyolultabbá, komplexebbé váló dolgok alakultak ki és vezetett el ez a folya-' mat az emberig. A teremtett világ csúcsát az ember jelenti és az emberi fejlõdés lényegét pedig a tudat, a gondolat adja. Errõl a szintrõl visszatekintve azt lehet mondani, hogy az egész világmindenség létezését az élet kialakulása indokolhatná, az élet megjelenését pedig az ember születése tetõzi be, az emberi létezés értelmét viszont a tudat, a gondolkodás képessége és alkotó felhasználása adja. A tudatosan egyre magasabb szinten gondolkodó és alkotó emberben láthatja mind a tudomány, mind pedig a vallásos hit a világmindenség létezésének értelmét. Ki lehetne ezen az alapon jelenteni, hogy Isten az egész világmindenséget azért teremtette, hogy majd megjelenhessen benne az ember is, ám az embert is azért, hogy lelki-szellemi fejlõdése révén egyre közelebb jusson a világot betöltõ legteljesebb szellemi erõhöz, magához Istenhez. Ennek elfogadása alapján az emberben több vonatkozásban is az egész világmindenség megértésének kulcsát kell meglátnunk, aki egyben célja is és eszköze is a világ létezésének és evolúciójának. Ez a felismerés elvezetheti ugyan az embert saját szerepének túlértékeléséhez is, de ugyanakkor felelõssége kozmikus súlyának megértéséhez is. Korunkban különösen fontos az emberhez szóló erkölcsi-lelki felelõsség hangsúlyozása, éppen a rendkívüli ütemû technikai-technológiai fejlõdés lehetõségeinek és következményeinek láttán. Az egydimenziós gondolkodási modellben a racionalizmus-materializmus az ember helyét és szerepét autonóm módon értelmezi és nem fogad el rajta kívül álló tekintélyt. A kétdimenziós vallásos gondolkodás és világszemlélet szerint az ember saját érdekeit és céljait alá kell rendelje a legfõbb, az abszolút Létezõre visszavezethetõ értékeknek. Ennek felismerése és elfogadása nélkül az emberiség megfosztja önmagát attól a lehetõségtõl, hogy jelene és jövõje szilárd értékekhez igazodhassék, mert ilyen értékek a csak egydimenziós létezési modellben nem érvényesülhetnek. , Az élõvilág és ezzel együtt az egész létezõ univerzum legkomplexebb, legbonyolultabb jelensége a ember, akit az általunk ismert világ legmagasabb rendû, a fejlõdés csúcsát képviselõ tagjának tekintünk. Nem kétséges, hogy ebbe a helyzetbe az embert döntõen agyának képességei, gondolkodása és tudása emelte. Az emberi agyat mindenképpen a létezõ a teremtett világ csúcseredményének tekinthetjük. Az ember mind a külsõ világ, mind a bensõ világ jelenségeit az agyával és az agyában fogja fel. Az emberi létezés két dimenziója, a testi és a lelki létezés nemcsak minden ember jelenében van együtt, de fejlõdésük is egymáshoz kötötten ment végbe. Ezen az alapon állítható, hogy múltja felõl figyelve, az emberi élettani fejlõdéssel együtt haladt és vált egyre gazdagabbá, komplexebbé a tudati és a lelki létezése is. Ugyanakkor az is állítható,  hogy az emberi fejlõdés fonalán visszafelé haladva az emberi bensõ, a lélek is egyre egyszerûbbé, az õsember és az elõember esetében már egészen kezdetlegessé válik. Bármilyen messze haladunk is visszafelé az élet fáján, a külsõ létezést elszakíthatatlanul kíséri az egyre egyszerûbb, de mindig jelenlévõ belsõ létezés is. Az embernél ennek a bensõnek, a lelki-érzelmi létezésnek a legmagasabb fokú megnyilvánulása a szeretet, ez a horizontálisan emberek között és vertikálisan Isten és ember között egyaránt érvényesülõ vonzerõ. Ha hiszünk abban, hogy a világ létezésének, a teremtésnek kellett valamilyen célja legyen és ezt a célt az eddig megtett fejlõdési pálya folytatásában látjuk, úgy érthetõ, hogy az evangéliumi idõk közeli korszakváltó eszkatológiája mellett korunkban az egész emberiség eszkatológiája is kívül esik az emberiséget foglalkoztató problémakörön. Ehelyett a tudományos és a technikai-technológiai fejlõdés szédületes üteme nyûgözi le és okoz bizonytalanságot abban a tekintetben, hogy vajon tudja-e maga az ember megfelelõen irányítani saját pályáját. Ahhoz, hogy ez a nagytávlatú pálya ne megsemmisüléshez vezessen, hogy az emberi filum valóban a beteljesülés irányában haladjon, csak a szeretet adhat iránytût, szeretet az egész emberiség, szeretet az egész teremtett világ iránt és szeretet viszonzása a teremtett világra szeretetet árasztó Teremtõ és Beteljesítõ Szellem, az Isten iránt. Miként a világ létezését, az élet és az emberi filum születését a világot teremtõ Szeretet indította el, úgy a pálya végén oda is érkezik el, a Szeretetben teljesül be.
Mind a biológiai, mind pedig a szellemi-lelki életet az emberiség csak csoportosan, társadalomban tudja folytatni. Hosszú fejlõdésének és növekedésének-eredményeként földünk lakott felületei egymáshoz kapcsolódnak és az egybefüggõ bíoszférának legmagasabb értékû rétegeként a  "noo-szféra", a tudat-szféra is egységbe fogja össze. Ahogyan az egyes embernél a testi és a lelki létezést csak együtt tudjuk elgondolni, úgy az emberiség egészében is a tudati, a belsõ létezés elválaszthatatlan a külsõ, a testi, az anyagi létezéstõl. Ez a kollektív tudati szféra az emberi létezésben egyre döntõbb jelentõségûvé válik. Az evangéliumi korban és késõbb is egészen az újkorig a földkorongot beborító égbolt jelentette mind a látható, mind a !étezõ világot. Oda gondolták el Isten létét és oda hitték a földi élet elõtt és után az emberi lelkeket is. Istenrõl valljuk, hogy az egész világmindenséget betölti, ám élõ jelenlétét csak az ember tudja felfogni az egyéni és a kollektív emberi tudatokban. Isten csak itt adhat úgy kinyilatkoztatást, hogy az megértésre találjon. A világmindenség végtelen számú égitestén, ahol nincs jelen az Isten akaratát, szavát fel- fogó és megértõ emberi szellem, hiányzik ezzel Isten tervének végrehaj- tója is. De nemcsak Isten céljainak szolgálata teljesülhet ebben a szférában, hanem az azzal ellenkezõ, szembeszálló, elrontó emberi szerep is. Ez az a hely, ahol az Istenben való örökéletet remélheti és megszerez- heti az ember. Amikor a hívõ keresztény Istent keresi, akkor nem a nép- telen világûrben kell kutasson, hanem itt az emberi világban, hiszen bárha Isten mindenütt jelenvaló is, számunkra mégis ott van, ahol rá is találhatunk, az emberi tudatban, az egyes ember és az egész emberiség hitvilágában. Ha valljuk a jelen egyedi életének preegzisztenciáját, úgy az is csak itt, ebben az emberi tudatszférában gondolható el. És ha vall- juk az egyedi életek halálon túli örökkévalóságát, úgy annak is csak az lehet a kerete. A modern vallási gondolkodásban megfogalmazott dualizmus a léte- zés két dimenziójáról meghatározó módon áll szemben a jánosi teológia dualizmusával. Míg ez utóbbi egymástól teljesen elkülönítve látja a felsõ, az ísteni világot és az alsó, az emberi világot, addig az elõbbi egyáltalán nem tudja elkülöníteni sem térben, sem idõben a létezés két dimenzióját, keretét. Korunk val!ási gondokodásában Isten nem a világ felett, hanem benne létezik, immanensen áthatva az egész univerzumot mind végtelen nagyságában, mind végtelen kicsiségében. Mindazok az ellentétpárok, amelyeket a jánosi teológia egymástól elválaszt és egymással szembeállít, számunkra egymással együtt létezik. A jó és a rossz, az erény és a bûn, az élet és a halál, az üdvösség és a kárhozat egyaránt itt léteznek az emberi világban, annak egymástól elválaszthatatlan két - belsõ és külsõ, lelki és testi - létezési keretében. Mindez pedig nemcsak jelen korunkra vonatkozik, hanem már a kezdet kezdetétõl és marad érvényben az idõk végezetéig. Térben és idõben az emberi létezés keretében volt, van és lesz a hit mennyországa és pokla. Az evangéliumok üzenete Isten uralmáról, országlásáról itt valósítható és valósítandó meg, itt ahol az ember számára Isten megadta az alkotás, a teremtés vágyát és ké- pességét, az istenképûség lehetõségét is, de a bukás kockázatát is. A jánosi dualizmus ugyan egymástól elkülönülten gondoita el az égi és a E földi, az isteni és az emberi világot, de mégis úgy, hogy együtt alkották és egyúttal be is határolták az egész világmindenséget. Az égi világ lakói leszállhattak a földi világba és segíthették az embert, hogy itt a földi világban is átjuthasson a mennyei világhoz hasonló Isten országába. Az ítélet utáni új Édent, az új közösséget sem a földön túl, hanem ugyancsak itt remélték, de már a rossz erõktõl és a bûntõl megszabadultan, az örökélet üdvösségében.
A jánosi evangélium teológiája és krisztológiája azért tûnhetik a ma embere számára nehezen érthetõnek vagy alig elfogadhatónak, mert nem tud azonosulni a világmindenségben egészen közefi, de a részérõl teljesen átjárhatatlan másik létezés valóságával. A jánosi hitben nem jelentett gondot az ember Názáreti Jézus földi létezésének valóságos preegzisztenciája az égi, isteni létezésben, a két létezési dimenzió egyesítése Jézus földi életében és halála utáni foiytatása az isteni létezés menynyei világában. Az egydimenziós emberi gondolkodás keretébe ez a jánosi kép valóban nehezen volna beillesztehõ, de a modern kétdimenziós gondokodás a keresztény hitnek ezt a közel két évezredes képzetét teljesen érthetõen el tudja fogadni, hiszen egészen nyilvánvaló, hogy az ember Názáreti Jézusnak ugyanúgy kellett elõélete, preegzisztenciája legyen az emberiség Istentõl eredõ biológiai és tudati-lelki életfolyamatában, mint minden egyedi emberi földi életnek. A kezdetekig, a teremtésig visszavezethetõ emberi létezés és Jézus föidi mûködésének, küldetésének ugyancsak a kezdetekig és Isten teremtõ aktusáig való visszavezetése nem csak a vallásos hitbe, de korunk gondolkodásába is jól beépíthetõ, ha az emberiség testi és szellemi útját, létezésének tapasztalati, természeti és transzcendens, tapasztalatokon túli dimenzióját nem szakítjuk szét, hanem együtt tartjuk itt, az emberiség valóságos létezésének keretében. Ugyancsak nem jelenthet áthidalhatatlan nehézséget Jézus feltámadásának és a transzcendenciában való továbbélésének, posztegzisztenciájának beépítése az emberi vallásos hitbe, ha minden emberi földi életnek is elfogadjuk és valljuk az egész emberiség életfolyamába való beágyazását, vagyis, hogy minden egyes ember földi élete része az emberiségnek egészen a beteljesedésig tartó "örökéletének". A Logosz Chrisztosz - Paraklétosz evangéliumi képe nem jelent gondolkodásunknak idegen misztikumot, ha a Logosz isteni eredetét nem úgy értelmezzük, hogy az túlvezetne az emberi transzcendencia, a tudati-lelki létezés határán, hanem úgy, hogy Jézus küldetésének volt elõzménye és elõkészítése a bibliai gondokodásban és Jézus ezt értette meg, erre való kiválasztottságát vette magára és vitte végbe. Jézus emberi öntranszcen
denciája itt a földi létezésben talált kapcsolatot a transzcendens Atyával.  Isten Logosza a valóságos ember Jézusban jelent meg, hogy megmutassa az Istenhez vezetõ emberi utat és hívjon annak követésére.

Befejezõ kommentár 2.
A Názáreti Jézus az elküldött Krisztus (I)

A negyedik evangélium szerzõje - kora gondolkodásának megfelelõen - az egész világmindenséget teljesen áttekinthetõnek, közelfekvõnek tartotta. Dualista felfogásában az isteni és az emberi világ ugyan teljesen elkülönülten állott fenn, de a felsõ, az isteni világ felõl az átlépés nemcsak a mindenható Isten, de az égi világ lakói közül mindenki számára nyitott volt. Nemcsak Jahve ereszkedett le Mózeshez a Sínaira, hanem angyali küldöttek is lejöhettek Isten megbízásából az emberek közé. Az isteni világ Logosza a két világ közötti átlépést ugyancsak megtehette az akkori hit és gondolkodás szerint. A földkoronggal és az égbolttal határolt univerzum azonban számunkra az égbolt eltûnésével a végtelenségig kitárult és az isteni világ most már nem fölöttünk van, hanem körülöttünk is minden irányban a végtelenségig, és ugyanakkor közöttünk és bennünk is a bioszféra és a nooszféra emberi világában. A Názáreti Jézus valóságos emberi mivoltában születésétõl, sõt fogamzásától egészen haláláig ehhez az emberi létezéshez tartozott. Az evangélium megtestesülési tana azért fogható fel nehezen vagy tûnik felfoghatatlannak, mert a személyes létezésû Logosz égi lakhelye is, magának Istennek és Isten Logoszának mennyei helye is az égbolt eltûnésével kikerült az égi világból. Csakhogy a megtestesülés lényegét nem az égi világból való leszállás adta és adja, hanem az emberi világban valóságos emberben való megjelenés lehetõsége. Ha mai gondokodásunkban az isteni létezés itt is jelen van az emberi létezés keretében, az emberi tudatok világában, akkor a megtestesülést sem kívülrõl való érkezésnek kell elgondolni, hanem olyannak, ami éppen itt az emberi világban, a mi világunkban valósulhatott és valósulhat meg. Mária és József gyermekeként a valóságos emberi világba született Jézus itt az emberi világban ismerte meg kora messiási és eszkatologikus várakozásait. Itt ébredt rá arra az isteni sugallatra, hogy ezeket a várakozásokat neki kell betöltenie. Itt adta át magát fenntartás nélkül Isten akaratának, itt érezte meg önmagában az Istentõl kapott erõt, hatalmat. Itt testesült meg benne Isten Logosza, Szava, Igéje. Nem magának a Názáreti Jézusnak, az asszonytól született embernek az eredetét kell az emberi világon kívül, elérhetetlen isteni messzeségben keresni, hanem az õbenne testet öltött isteni szó, akarat eredetét, ami soha nem lehetett valahol a végtelenségben, hanem mindig csak ott ahol Isten is, Isten Szava, Igéje is, Isten Lelke is mindig is találkozhatott az emberrel.
Korunk vallásos gondolkodása és ezen belül az unitarizmus hite szerint is istenkeresésében minden ember megtalálhatja az Istennel való kapcsolatot, amely kapcsolat lehetõségét maga Isten is minden ember számára megnyitja. A láthatatlan, hallhatatlan, érzékelhetetlen transzcendens Istent az ember csak saját öntranszcendenciája, lelke ragadhatja meg. Annak ellenére, hogy Isten mindenki számára nyilvánvalóan csak ugyanaz a valóság lehet, az emberek istenélménye voltaképpen mindenki számára személyes és ezzel együtt sajátosan egyedi. Az egyes istenkeresõ ember egyedi isteni kinyilatkoztatásában részesülhet tehát, közvetlen Isten-ember kapcsolat keretében. Kivételes emberek azonban a sajátmagukban kapott istenélményt, kinyilatkoztatást tovább is tudják adni, mint a próféták, a tanítómesterek és hatásuk olyan erõteljes lehet, hogy nagy embercsoportok számára a tõlük kapott kijelentések válnak a vallásos hit forrásává. A judaizmusban a Mózesnek tulajdonított kijelentések jelentik a hit fõ forrását, amelyek az égõ csipkebokorban megszólaló majd a kõtáblákat átadó Úr közvetlenül kinyilatkoztatásaira épültek. A keresztények számára a Jézustól kapott kijelentések képezik a hit alapját, amely kijefentésekre az Atyától nyert szimbolikus felkentség révén kapott Jézus Istentõl személyes és közvetlen kinyilatkoztatást. A Mózesnek és Jézusnak adott kinyilatkoztatások ugyanattól az egy élõ Istentõl származtak, a továbbadott kijelentések tartalmában az egyezések mellett mégis eltérések, a judaizmus és a kereszténység hitelvei között ebbõl is következõ különbségek is érvényesülnek. Az Ószövetség papí és deuteronomista áthagyományozása mintegy fél évezreddel Jézus fellépése elõtt kapott végleges formát - az utolsó nagy írópróféták kijelentései után - és a mózesi tízparancsolat adta a hitelvek gerincét. Jézus korára az isteni kinyilatkoztatásokban elsõsorban az eszkatologikus, a messiási várakozások kérdéseire kerestek válaszokat és Jézus kijelentései is voltaképpen az ezekre adott evangéliumi örömüzeneteket tartalmazták. Az élõ Isten kinyilatkoztatásai a mindenkori társadalmakhoz szólnak és ez korunkra is áll, nekünk kell megtalálni a véglegesnek és örökérvényûnek vallott isteni kinyilatkoztatásból és jézusi kijelentésbõl az itt és most elõtérbe állítható tartalmat.
Az egyes embernek a lélek útján magát kinyilatkoztató Isten csodálatos hatású hitélményt adhat, ám a vallási közösségek, az egyházba szervezett hívek számára mégis a kiválasztottakon keresztül érkezett kijelentések adják a vallásos hit alapjait. Mindazok a vallások, amelyekben az istenség személyes létezõ, állítják a közvetítõk létezését is, akik a transzcendens istenség és a földi emberek között az érintkezést megoldják. Ilyenek például a judaizmus és a kereszténység angyalai is, akik az isteni környezet világához tartoznak és így természetfeletti lények, de lehetnek közvetítõk az emberi világból Isten által erre kiválasztottak is, sõt megoldhatják a közvetítést nemcsak személyes lények, hanem teljesen személytelenek ís. A késõi könyvekben a Bölcsesség, az Isten Szava, Igéje jelennek meg közvetítõkként. Az Újszövetségben ugyan szintén találkozhatunk angyaloknak, a Szónak és Igének tulajdonított közvetítõ szerepekkel, de már mind Jézus mûködéséhez kapcsolva, akit az egyetlen közvetítõnek vall a kereszténység. Az unitarizmus nagyon következetesen vallja Jézust egyetlen kijelentõként, az angyalok és más természetfeletti lények szerepét egyáltalán nem veszi figyelembe, a logoszt, a szót, az igét pedig Isten akaratának, üzenetének fogja fel nem pedig önálló személyes létezõnek. Jézus valóságos emberként kapott az Atyától a Léfek útján közvetlen kinyilatkoztatást és küldetést. Mi Jézus közvetítésével ismerjük az isteni kinyilatkoztatást, de éppen a tõle kapott példát követve és hozzá hasonlóan hitünkben, gondolatainkban, imáinkban közvetlenül Istenhez, az Atyához fordulunk. Idézhetjük Pál apostol jól ismert üzenetét a Timóteusnak írt elsõ levélbõl: Hiszen egy az Isten, s egy a közvetítõ Isten és ember között, az ember Krisztus Jézus (1 Tim 2, 5). A Názáreti Jézus Istenrõl, az Atyáról és Isten országáról adott kijelentéseinek befogadása csak az embernek adott isteni ajándék, a hit alapján valósítható meg. Ilyenképpen vallhatjuk mi is, hogy Istennek a hitre és az istenképûségre törekvõ emberi életvitelhez adott ereje, a Szentlélek közremûködése is szükséges ahhoz, hogy a Jézustól kapott kijelentést megértsük, elfogadjuk és kövessük is. A Szentlélek szerepe nemcsak a Jézustól kapott kijelentés befogadásához és követéséhez jelent elengedhetetlen feltételt, de nélküle az ember istenkeresése, istenélménye, egyáltalán istenhite és közvetlen istenkapcsolata sem valósulhat meg.
A kinyilatkoztatásnak, a kijelentésnek a szentlélek a hordozója. Kiválasztottságát, felkentségét, a kinyilatkoztatást és küldetését Jézus a Lélek útján kapta meg az Atyától. Jézus kijelentésének megértésére, befogadására és követésére a szentlélek indíttatása szükséges. Az ember a szentlélek útján találhatja meg Istent és kap általa erõt, hogy hitében megmaradhasson. A keresztény vallásos hitnek nélkülözhetetlen szereplõje a szentlélek, amelyet a keresztény tanítások mindennek ellenére máig sem tudnak egybehangzóan értelmezni. Az ószövetségi judaista hit viszonylag egyszerû és érthetõ választ adott, amikor azt állította, hogy minden egyes ember születéskor megkapja Jahvetól a neki küldött lelket, amely a halált követõen harmadnapon visszatér oda, ahonnan eredt, Istenhez. A lélek tehát minden egyedi emberi élethez hozzátartozott földi életének két határpontja között. Ezen a minden élõnek szóló Istentõl kapott léleken kívül az Oszövetség olyan lélekrõl is tudott, amelyet Jahve egyáltalán nem adott meg mindenkinek, hanem csak azoknak a kivételes embereknek, akiket õ valamilyen feladatra kiválasztott és elküldött. Volta- képpen korunkban is érvényes, hogy az emberben az élet megkezdésé- nek pillanatától (a fogamzástól) saját lélek is létezik. Az emberrõl szóló tudományok mindegyike - a biológiától az orvostudományokon át a speciális pszichotudományokig - mint tudományuk tárgyával foglalkoznak az emberi lélekkel. A tudományok tehát létezõ valóságnak fogják fel a lelket annak ellenére, hogy létezése semmiféle fizikai, kémiai stb. kisérlettel nem mutatható ki. Az emberben létezõ, élõ lélek, "az én" realitását a materialista-racionalista gondolkodás sem vonja kétségbe, de azt nem fogadja el, hogy ennek az "öntranszcendenciának" akár eredetében,  akár mûködésében, akár pedig végsorsában kapcsolata lehetne az empirikus, a tapasztalati léten túli, felüti transzcendenciával. Csakhogy a vallásos hitnek éppen az a lényege, hogy határozottan vallja ennek az emberi világon kívüli, a közvetlen megtapasztalhatóságon felüli létezésének a valóságát is. Az emberi történelem nagyon sok bizonyságot mutat fel arra vonatkozóan, hogy a földön élõ emberben megfogan, megnyilvánul, megszólal az emberfelettinek, a transzcendensnek a jelzése. Ez éppen a kinyilatkoztatásának a lényege, az tehát, hogy az emberi világ feletti isteni létezés jelzése, közlése átjut az emberi létezés világába (mondhatjuk "vertikálisan"), majd a kinyilatkoztatásban részesült ember kijelentésben továbbadja ("horizontálisan") közelebbi és távolabbi embertársainak, akik így közvetítõ útján ismerhetik meg az isteni kinyilat- koztatást. A lelket nyilvánvalóan nemcsak egyes - vallási, származási területi embercsoportok tagjai mondhatják	magukénak, hanem minden élõ ember. Különösen egyistenhívõ vallásoktói kell idegen legyen olyan hit- vallás amely csak a saját közösséget minõsíti az isteni szeretet és gondoskodás tárgyának. Isten minden ember mennyei Atyja, akár tud errõl az ember és maga is vallja Isten létezését, akár nem. Minden ember felismerheti önmagában a transzcendens én-t, a lelket és keresheti és meg is találhatja az isteni transzcendenciával való kapcsolatot, része lehet kínyilatkoztatásban. A kereszténységen kívül is kiválaszthat Isten olyan embereket, akik a világban embertársaik felé továbbadják kijelen- téseikben az általuk megélt kinyilatkoztatást. A judaizmus egyedül Izrael népét vallotta Istenhez tartozónak és nyomában a kereszténység közel másfél évezreden át hirdette, hogy örök kárhozatra jut minden ember, aki nem fogadja el az egyetemes egyház életet és üdvösséget eldöntõ szerepét. Korunk kereszténysége ezt a kizárólagosságot, a más kultúrákban megfogalmazott vallásos hít leértékelését nem vallhatja. Ez az együttérzõ, megértõ empátia és a kölcsönös türelem valamint párbeszéd megléte és pártolása mellett sem kell saját keresztény hitünk és vallásunk megkülönböztetõ értékeit feladni. Két évezred emberi történelem kétségtelenül igazolja, hogy egyetlen vailás sem gyakorolt olyan mélyreható ember- és társadalomformálást, mint a Jézus Krisztustól kapott kijelentésre hivatkozó és építkezõ kereszténység. A Jézusban megfogant isteni kinyilatkoztatásból csak annyi juthatott el az õ közvetlen környézetébe, amit õ közvetített kijelentéseiben. Mi azonban még ezeket is csak abban a formában ismerhetjük meg, ahogyan az elsõ közösségek áthagyományozták és az újszövetségi szerzõk megfogalmazták. Ezek a szövegek ugyan nem mentesek a közösségek és az evangélisták saját szövegformálásától, mégis Jézus tényleges kijelentéseihez csak bennük és általuk juthatunk a legközelebbre. A kereszténység késõbbi története folyamán még az evangéliumoktól független, sõt egészen eltávolodott hitelveket is  kialakított, így teljesen érthetõ, hogy korunk kereszténysége egyre fokozottabban keresi a jézusi kijelentések valódi tartalmát, hogy arra építkezzék.

Befejezõ kommentár 3. A Názáreti Jézus az elküldött Krisztus (II) 

Jézus kiválasztásának és elküldésének valósága a transzcendens, a Lélek-Isten és a Názáreti Jézus lelki találkozásának csodája, amelyre akkor is, most is a kereszténység kereste és keresi a hit válaszát. Ezek a válaszok már az evangéliumi hagyományokban nagyon különbözõ tar- talmúak voltak és értelmezésükben mindmáig lehetségesek is a kereszténységen belül különbözõ változatok. A szinoptikus hagyományokban Isten már fogantatása elõtt kiválasztotta Máriát és születendõ fiát, elküldését pedig a megkeresztelkedéskor az Atyától leszálló Szentlélek végezte el. Ennél a választásnál minden itt lent az emberi világban ment végbe és Isten, Isten Lelke szállt le Jézushoz. A negyedik evangélium ezzel ellentétben a kiválasztást és az elküldést úgy beszéli el, hogy annak színhelye az isteni világ volt. Az emberi világba való elküldése és		' megtestesülése elõtt Jézus Logoszként a teremtés kezdetén már Istennél volt. Ez a megoldás azonban csak a Prológban olvasható. Maga az evangélium megtartotta Jézus kiválasztásának és elküldésének szinoptikus változatát is, vagyis a felkentségnek a megkeresztelés keretében vallott elbeszélését. Mindezek a változatok akkor is, most is jelképes tartalmúak, szimbólumok voltak, de a két évezreddel ezelõtti gondolkodás számára nagyon is könnyen elfogadhatók, csaknem nyilvánvalóak voltak, a vallásos hit számára pdig szükséges és eredményes támasztékok. Számunkra ezek a természetfeletti csodás jelek korántsem jelentik a hit megalapozását vagy megerõsítését. Jézus kiválasztásának és elküldé- sének aktusa magában Jézusban, az õ lelkében és tudatában kellett megtörténjék. Isten a kiválasztottságra és az elküldetésre szóló karizmát ébresztette fel és erõsítette meg Jézusban. Ez a karizma vezette Jézust nyilvános mûködése megkezdésében és haláláig szóló következetes végigvitelében. Ennek a kiválasztottsági és elküldési karizmának a felismeréséhez Jézusnak nem volt szüksége külsõ közvetítõkre. Ahhoz, hogy Jézus küldetésének tartalmát a ma számára is jól értelmezzük, abban a társadalomban kell indítékokat keressünk, amelyhez a küldetés szólt. Ebbõl a szempontból a környezõ késõ ószövetségi zsidóság gondolatvilágának két meghatározó tényezõjét kell kiemelni, a messiási és az esz- katologikus várakozásokat. Az eszkatológia a végsõ dolgokra vonatkozó gondolkodást jelenti,	 mind az egyéni ember halálát és halála utáni helyzetét, mind pedig és fõképpen a világ létezésének végét és újnak a kezdetét illetõen. Jézus korára a judaizmusban az akkori jelen világkorszak (éón) végét és egy új világkorszak kezdetét közvetlen közelinek, már az akkori generációk éfetében bekövetkezõnek hitték. A korszakváltást ítélet elõzi meg, amikor minden ember megmérettetik és az új boldog korszakba csak azok juthatnak át, akiket az ítéletkor igaznak találnak. Az akkor élõ nemzedéknek fel kell hagynia bûnös életvitelével és megtéréssel az igaz útra kell térnie. Jézus - különösen példabeszédeinek tanúsága szerint - osztotta ezt a meggyõzõdést és nyilvános fellépés etõtti programadása ezt világosan jelzi is: Betelt az idõ elközelített Isten országa. Vagyis betelt a jelen, a régi világkorszak és közvetlen közel van az új, amelyben megvalósul az igazak felett Isten országlása. Majd így folytatta: Térjetek meg és higgyetek az evangéliumban. Vagyis szakítsanak az (stennek nem tetszõ életvitellel és higgyenek abban az evangéliumban, amelyet az õ kijelentéseiben ismerhetnek meg. Kövessék az általa adott isteni parancsot, éljenek az Isten és az embertársak iránti szeretetben, hogy üdvösségre jussanak. A zsidóságban már a mózesi könyvek óta élt Istennek az az ígérete, hogy majd támaszt a népbõl Mózeshez hasonló felkent prófétát, akinek szájába Isten adja majd az igét. A követõ évszázadok során ennek a felkentnek, a messiásnak a várása a zsidóságnak mind társadalmi-politikai, mind pedig vallási életében egyre fontosabb szerepet kapott. A messiásvárás tartalma nem volt egyértelmû. Egyiknél a királyi messiás volt a várakozok tárgya, aki Dávid király dinasztiájából származik és új aranykorba vezeti majd Izraelt. Emellett a másik várakozásban prófétai messiás szerepelt, aki a mózesi ígéret valóraváltását végezné el, de egy ézsaiási szenvedõ szolga alakja is helyet kapott a várakozásokban. A kései ószövetségi Dániel-könyvben az Emberfia kapna a kezébe messiási küldetést és hatalmat. Az eszkatologikus várakozás nem foglalta magába a messiásvárást is, de a két várakozás egyesülése is érvényre jutott a késõi, intertestamentális idõszakban, amely szerint az ítéletes és katasztrofális idõszakhoz kapcsolódó üdvkorszakot egy messiás, szabadító, megváltó fogja megoldani és betölteni. Az evangéliumok alapján nem lehet azt állítani, hogy maga Jézus is vallotta önmagát ennek a végidõszaki megváltó messiásnak; és van is ebben vita mindmáig a teológiában. Az azonban nem lehet vitás, hogy már Jézus tanítványai körében, majd még határozottabban az elsõ közösségek hítében általános volt Jézusnak Isten Felkentjeként, elküldött Krisztusaként való megvallása.
A Felkent, a Messiás, a Krisztus egyazon értelemmel a Názáreti Jézus Isten által való kiválasztottságát és megbízatását jelenti. Önmagára sem ezt a címzést, sem azokat, amelyeket tanítványai és követõi - halála után - rá alkalmaztak, mint Istenfia, Megváltó, Úr, stb. nem használta.
Önmagát leginkább - általában úgy, mintha harmadik személyrõl beszélne - Emberfiának nevezte meg. Minden méltóságnév közül a legátfogóbbat és a legpontosabbat a Krisztus jelenti és a többiek ennél mind kevésbé fontosak, lényegüket a krisztusság magába foglalja. Az evangéliumok szövegeiben sem Jézus követõi, sem a tanítványok és még kevésbé maga Jézus nem emelte ki teljes és valóságos emberi létezése fölé a Krisztust. Késõbb, halála után az egyház szerepének növekedésével azonban ez bekövetkezett, ami figyelembe véve mûködésének történelmi jelentõségét, természetes következményként fogható fel. Szerepének és személyiségének rendkívülisége olyan mértékû, hogy a kereszténység nem tudta õt egy valóságos emberi létezés keretében megítélni és méltatni, hanem csak úgy, ha valóságos emberi létén túl, visszafelé és elõrefelé is, a kezdetektõl az örökkévalóságig meghosszabbítja és ezenkívül a transzcendens, isteni létezés szintjére is emeli.
A kereszténység egészében Jézus krisztusi küldetésének megvallása kulcsponti jelentõségû, akár trinitárius, akár unitárius vallásról van is szó. A kereszténységen belüli különbségek ugyan Jézusnak krisztus-megvallásához kapcsolódnak, de nem közvetlenül a krisztus-szerephez, hanem a krisztusságnak Isten szintjére való emeléséhez. Ebben a vonatkozásban a nyugati trinitárius kerszténység Jézus Krisztus valóságos isteni és valóságos emberi természetét vallja, amit jól jellemezhet az Istenember megnevezés. A keleti ortodoxia Jézus Krisztus emberi természetére alig van tekintettel és Krisztust Pantokrátorként a Mindenek Urának vallja. A harmadik lehetõséget az unitarizmus mutatja be azzal, hogy Jézust valóságos emberként vallja a Krisztusnak, nem vallva azonban valóságos istenségét is. Olyan felfogás, amely olyant állíthatna, hogy Jézus valóságos emberként nem lehet a Krisztus, mert ez egyértelmû lenne Istenként való megvallásával, az evangéliumok alapján semmiképpen nem lenne igazolható. Emellett teljesen elbizonytalanítaná Jézus isteni kiválasztottságát és küldetését Isten és Isten országa kijelentésére, az evangélium hirdetésére.
A szinoptikus evangéliumokban a Jézusról, mint a Krisztusról szóló üzenetet legközvetlenebbül Márk szövege alapján lehet áttekintení, mivel a másik kettõ több, az eredeti hagyományban nem szereplõ olyan legendás eseményt is felvett, amelyek más forrásokból származtak. Márk evangéliuma már elsõ mondatában jelzi, hogy Jézusnak a Krisztusnak, az Isten Fiának az evangéliumát kezdi el és a megkeresztelkedéskor az égbõl adott szózatban Isten nyilatkozza ki, hogy Jézus az õ szeretett Fia. Ez a minõsítés mindhárom evangéliumban szerepel és ugyanez elmondható Jézusnak önmagára vonatkozó kijelentésérõl, miszerint õt az Atya küldte. Márknál semmiféle utalás nincs arra, hogy Jézus mint a Krisztus, mint Isten Fia nem valóságos földi apától és anyától született ember lett volna. A messiási várakozások alapformájában a népbõl választja majd  Isten a küldött királyi vagy papi messiást. Az Isten Fia fogalom mögött is valóságos embert kell érteni, olyan valakit azonban, aki különleges módon tartozik Istenhez. A megkeresztelkedéskor hallott szavak szerint Jézust Isten fiává fogadta és ezzel az adopcióval, örökbefogadással vált az ember Jézus felkent Krisztussá. Mind a krisztusi mind pedig az istenfiúi címek, méltóságnevek a valóságos ember Jézus személyéhez kötõdnek. A tanítványok és követõk ennek a tartalomnak megfelelõen Jézusban olyan valakit láthattak, aki egyedülálló viszonyban áll az Atyával, és küldetését is és a küldetéséhez erõt is az Atyától kap. Ezt a küldöttet, a Názáreti Jézust a tanítványok József és Mária családjából, elsõszülött fiúként ismerték és ebben a minõségben volt a messiási küldött, az istenfiúi küldött. Jézus és a tanítványok útjának döntõ fordulóján, Caesarea Filippinél Jézusnak hozzájuk címzett kérdésére Péter mindnyájuk nevében úgy tesz hitet Jézus mellett, hogy: Te vagy a Messiás, Te a Krisztus vagy, vagyis a velük élõ, az õket tanító és vezetõ Jézust már akkor a Krisztusnak vallották, küldetésének teljesítése folyamán. Jézus elfogadta ugyan tanítványaitól a Krisztus megnevezést, de tiltotta nekik, hogy errõl másoknak is beszéljenek, mint ahogy õ sem tett olyan kijelentést önmagáról, hogy õ lenne az elküldött Messiás, a Krisztus. Az eredeti evangéliumi hagyományban egyöntetûen kitûnik tehát, hogy Jézus bár egészen egyedülálló viszonyban volt Istennel, de az emberi létezés keretében fogadta õt fiává Isten és küldte el messiásnak, krisztusnak, hogy Isten örömüzenetét hirdesse embertársainak.
Máté és Lukács evangéliumaiban a születési elbeszélések kiemelik Jézust a kizárólagosan emberi létezés kereteibõl és földi apa nélküli, a Szentlélektõl fogant szûzi születésû származására is építik Istenhez való kivételes kapcsolatát. Ellentétben a modern ember gondolkodásával, ez a természetfeletti születés az evangéliumi kor gondolkodásában egyáltalán nem volt sem lehetetlen, sem hihetetlen, hiszen más kivételes halandókról is elfogadhatónak tartották. Jóllehet csak ez a két újszövetségi írás és ezek is csak az evangéliumi hagyományokon kívüli legendák alapján szerepeltetik Jézus származását és születését - következésképpen nagyon is gyenge és bizonytalan alátámasztást jelentenek a 4-5. századok egyetemes zsinatai a kereszténység megalapozó dogmáivá emelték. Bár a kereszténység'túlnyomó nagy része mindmáig érvényben tartja ezeket a dogmákat, mindvégig léteztek olyan keresztény irányok is, amelyek éppen az evangéliumokra hivatkozva nem tudták elfogadni azt, hogy Jézusnak Krisztus-voltát ne az Atyától közvetlen hitélményben kapott kinyilatkoztatás közvetítésében lássák. Ha tehát korunk kereszténységében vannak olyan irányok, amelyek a szûzi, a Szentlélektõl való fogantatás és a szûzi születés dogmáját - minden költészeti vagy hitélményi szépségének elismerésével - nem tudják magukévá tenni, a dogmát valló kereszténység nincs abban a helyzetben, hogy az evangéliumokra hivatkozva okolja meg ellenvetését, mert ilyen alapokat az evangéliumok nem szolgáltatnak. Mindhárom szinoptikus evangélium megemlíti Jézus megdicsõülésének, színeváltozásának jelenetét, ahol a kíséretében lévõ három kiválasztott tanítvány Illés és Mózes megjelenésének látomásában részesül és ott ezek a tanítványok is hallják Isten adopciós üzenetét, amely szerint Jézus szavaiban Isten szava kap hangot és úgy is kell hallgatni. Ezek a feltámadás felõ! megszerkesztett misztikus tudósítások sem nagyon lennének alkalmasak arra, hogy Jézus krisztusi címét isteni szintre emeljék, hiszen a tanítványok ezt megelõzõen és éppen Péter tolmácsolásában már vallást tettek Jézus krisztussága mellett úgy, hogy ezt a közöttük és velük élõ Jézusra értették. A fentebb mondottak alapján joggal meg lehet állapítani, hogy a szinoptikus evangéliumokban olyan krisztológia tárul fel, amelyben Isten fiává fogadta Jézust és õ istenfiúi küldöttként közvetítette az embereknek Isten megismerését.
A szinoptikus evanégliumok kialakulása és megformálása ugyanazokban az évtizedekben történt, amelyekben Pál apostol levelei is születtek. Ezekben a levelekben is Jézus Krisztus a fõszereplõ ugyan, mégis az evangéliumokhoz viszonyítva egy másik krisztológiát képviselnek, amelyben nem a földi küldetését teljesítõ Jézus életéhez és munkásságához kapcsolódik a krisztusi cím, hanem a kereszthalál megváltói értékéhez, amiért is Pál apostolnál nem a "küldött-krisztológiával" találkozunk, hanem a "kereszt-krisztológiával". A késõbbi évtizedek folyamán ez a páli értelmezés egyre inkább rányomta bélyegét a hagyományos kereszténység igehirdetésére és téológiájára is. Az evangéliumok ezzel szemben még a Jézus életútját lezáró események bemutatásában is megmaradtak az Istentõl elküldött Krisztus szemléletében. A három szinoptikus szerzõnél a kereszthalál a küldetés során tett kijelentésekért elszenvedett mártírhalál, a feltámadás pedig ennek a küldetésnek a lezárása, amelyet - Máté leírásának kivételével - egy déli, háromórás általános elsötétedés jelez kozmikus hatásúnak. Máté úgy írja le Jézus halálát, hogy a kísérõ természeti jelenségeken - földrengés, sziklaomlások stb. - túl, a sírok megnyílása és sok elhunyt igaz testi feltámadása az eddigi világkorszak, éón lezárását jelezték, így az ezt követõ jézusi feltámadás már az új világkorszak kezdetére utalt és rövidesen bekövetkezik a végsõ ítélet is. Jézus halála az elsõ három evangéliumban emberi mártírhalál volt, olyan, amilyen a Szenvedõ Szolgára várt az ézsaiási írásokban. A Jézus fõpapi kihallgatásakor és a kereszthalálkor elhangzott utalások Jézus istenfiúságára, nem a tanítványok és a követõk felé hangzottak el, és nem az õ Jézusba vetett hitüket voltak hivatottak erõsíteni. A Jézust õrzõ százados és kísérõk felkiáltása, hogy Jézus : bizony valóban Isten fia volt, arra utalhatott, hogy az Istentõl kapott küldetés teljesítésével Jézus kilépett a zsidó világ szük körébõl és majd a pogány világban való jövõje fogja bizonyítani a Jézustól kapott kijelentések világtörténeimi jelentõségét. A kereszténység eddigi két évezrede tanúsítja, hogy a Jézus Krisztustól kapott kijelentéseket végérvényesnek lehet elfogadni, mert teljességét és tökéletességét nem lehetett és nem lehet felülmúlni, Jézus krisztusi küldetését ezért vallhatja eszkatologikusnak De eszkatologikusnak vaHható az õ emberi szerepe is, mert emberi tökéletessége is felülmúlhatatlan, azt az embert mutatja meg benne Isten, amilyenné az embernek fejlõdnie kell, hogy az õ képmása lehessen.

Befejezõ kommentár 4. 	Jézus üzenete a jánosi írások szerint

Az Újszövetség megismerése félreérthetetlenül jelzi, hogy abban nem egyetlenegy, hanem három egymástól jelentõsen különbözõ jézusi üzenet olvasható. A három szinoptikus evangélium jelenti az elsõt, amelyen belül Márk evangéliuma adja az alapszöveget. Ebben az írásban a hangsúly Jézus földi életének, ehhez kapcsoltan a küldetését bizonyító jeleknek és csodáknak a bemutatásán, majd pedig emberi szenvedéseinek és prófétai mártírhalálának leírásán van. Az evangélium a harmadnapi üres sírról és a feltámadásról hírt adó angyali üzenetrõl szóló beszámolóval zárul. Jézus személyének és küldetésének krisztusi, isteni felkentségi tartalmát Péter caeasareai tanúságtétele feltárja ugyan, de az evangélium ezt a "messiási titkot" egészen a kereszhalálig meg kívánja õrizni, hogy annak nyilvánvalósága annál nagyobb nyomatékot kapjon a küldetés befejeztekor. Máté és Lukács alapul vették ugyan Márk evangéliumát, de más forrásokból mind a földi mûködés elé, mind pedig utánra olyan szövegeket illesztettek - a születési és gyermekségi elbeszéléseket, valamint a feltámadás utáni megjelenéseket, sõt a mennybeemeltetés látványát is - amelyek a korai közösségekben kialakított legendákat tükröztek. Ezenkívül ez a két evangélium fontos szerepet vállalt a jézusi tanítások olyan kibõvítésével, amelyek Márknál még nem voltak olvashatók és amelyek a késõbbi keresztény igehirdetések legfontosabb támasztékát adták, mint például a hegyi beszéd, illetve a mezei beszéd valamint a példázatok gyûjteményének gazdagítása. Míg a mátéi és a lakácsi bõvítések elõbbi csoportja szép legendákkal sokat segített a kereszténység korai terjedésében, az elmúlt két-három évszázadi felvilágosult gondolkodásban inkább gondokat okoz a hitbe való beépítésük megoldásának keresése, különösen a születés elõtti szûzi fogantatás és a halál utáni testi feltámadás és a mennybemenetel hitelvei. Ugyanakkor ennek a két evangéliumnak kibõvített tanítási keretei egyre inkább elõtérbe kerülhettek és ma is a fõ alapokat kínálják az igehirdetéshez, egyidejûleg halványabbá téve az eredeti márki alapszöveg értékelését.
Pál apostol leveleinek részletesebb megismerésére a bibliaórák befejezõ szakaszában kerül majd sor, de az Újszövetségben az evangéliumi üzenethez viszonyított jellegzetességérõl szükséges néhány megjegyzést tenni. Pál a Rómaiakhoz írt levelében önmagát Krisztus szolgájaként úgy mutatta be, hogy Isten kiválasztott és elhívott apostola, aki Isten evangéliumának hirdetését akarja teljesíteni, amely evangéliumra az ószövetségi próféták írásai ígéretet tartalmaztak és most az õ Fiáról szólnak. A páli levelekben megformált evangélium nem foglalkozik egyáltalán Jézus földi életével, hanem csak a feltámadt Krisztusról szól. Pál nem ismerte Jézust és õ a maga számára nem a földi, történeti Jézus fogantatásának, születésének, életvitelének, tanításainak, szenvedéstörténetének és feltámadásának az elbeszélését tartotta feladatának, hanem azt, hogy a feltámasztott Jézus Krisztusnak a követésére, a benne való hitre és a neki való engedelmességre hívjon. A negyedik evangéliumból és a jánosi levelekbõl olyan krisztológia tárul elénk, amelyet igen sajátos vonások választanak el mind a szinoptikus mind pedig a páli evangéliumi üzenettõl. Szembetûnik mindenekelõtt a jánosi írásokban foglalt teológiának a többi evangéliumhoz viszonyított kiforrottsága és rendszeressége, amely mögött egyetlen szerzõ munkássága ugyan nem zárható ki, mégis nagyobb biztonsággal állítható egy közösen gondolkodó és munkálkodó ,jánosi iskola" létezése. Ennek az iskolának a  hatósugara nem lehetett nagyon kiterjedt, hanem inkább a közösségeknek csak egy viszonylag szûk körére terjedt ki, amelyet "jánosi körnek" említ a szakirodalom. Ezek a közösségek és ez a kör valamint iskola a kereszténység egészéhez viszonyítva periférikusan, szélsõ helyzetben élt és egyszerre igyekezett öná!lóságát is õrizni és elszigeteltségével szemben is védekezni. A különállásnak és az együvétartozásnak ezt az együttes énrényesítését tükrözi a saját apostolra (a "szeretett tanítvány", a Zebedus-fiú Jánosra) való hivatkozás, míg a keresztény együvétartozást Péter apostol kiemelkedõ szerepének elfogadása. A jánosi kör és iskola kialakulásának késõi ideje és távoli helyzete is hozott magával két olyan tényezõt, amelyek egyáltalán nem hagyták érintetlenül és a kereszténység egészénél hatásosabban befolyásolták a jánosi teológiát és krisztológiát. Az egyik a zsinagógai zsidóságból való határozott kíközösítésük és szembekerülésük, a másik a késõ zsidó és kora keresztény gondolkodás és hit érintkezése a gnózissal, a dualizmussal, a doketizmussal, amelyek herézisnek, eretnekségnek számítottak mind a törvényhez hû zsidóság, mind pedig az egységes egyházzá szervezõdõ kereszténység szemében.
Az Újszövetség könyveinek tanulmányozása nem hagyhat kétséget abban a tekintetben, hogy bennük három fõ krisztológiai irány jól elkülöníthetõ, méghozzá több vonatkozásban egymással ütközõ irány. A szinoptikus evangéliumok, a páli evangélium (a levelek) és a jánosi evangélium (és levelek) jelentik ezt a három fõ irányt. Ugyanakkor fel kell ismerni, hogy a tartalmukban nem egységes evangéliumok ugyanannak a kereszténységnek és ugyanannak a Názáreti Jézusnak a kapcsolatát mutatják be, következésképpen kell találni olyan központi tengelyt vagy olyan központi magot, amely mellé, illetve amely köré az egész kereszténységben érvényes evangéliumi, krisztusi üzenet felépíthetõ. Ezt a követelményt úgy is meg lehet fogalmazni, hogy a kereszténység sokszínûsége mellett is keresni és gondozni kell annak egységét, mert ilyen egy
ség megtalálása nélkül nem lehetne az evangéliumi üzenet egyértelmû- , ségérõl beszélni, amirõl viszont a kereszténység nem mondhatna le. A központi tengelyt alkotó fõ tételek mindhárom fõ irányban felfedezhetõk.
Az elsõ ilyen tétel azt a követelményt fogalmazza meg, miszerint az egész Újszövetségben normatív jelentõségû a történeti Jézustól kapott kinyilatkoztatásra való építkezés, személyét és kijelentéseit illetõen egyaránt. Lehetnek különbségek születésének, életvitelének és halálának részletkérdéseiben, különbözhetik egymástól a kijelentések és tanítások kiemelése, de fel kell fedezni a részletek különbsége mögött is mind a jézusi kijelentések, mind az evangéliumi nézõpontok közös célját és értelmét. A következõ egybehangoló tétele ennek a tengelynek az az állítás, hogy Jézus küldetése Isten akaratára vezethetõ vissza és Jézus születése, földi mûködése, halála és feltámasztása mind szerves részei ennek a küldetésnek. Harmadik általános érvényû tételként az fogalmazható meg, hogy Jézus halála nem vetett véget az õ mûködésének, hanem a keresztény közösségekben ma is érvényesül az õ lelki jelenléte és az õ kijelentéseihez, tanításaihoz való igazodás keresztény követelménye.
A János-evangélium teológiája abból indul ki, hogy a világ, ami alatt az emberiség értendõ, megromlott (amit viszont az evangélium nem köt össze az õsbûnnel és az áteredõ bûnnel} és a gonosz uralma alá került. Isten ezt a tõle elidegenedett világot mégis meg akarja szabadítani és elküldi Fiát, hogy ráébressze a világot, az embert helyzetének megromlott voltára és megszabadulásának lehetõségére. Önmagától az ember sem megromlott helyzetének sem megváltása lehetõségének felismerésére nem képes. Minderrõl az Istentõl elküldött Kijelentõtõl értesül, aki a világosságot hozza el az emberi sötétség világába. Ez a világ azonban nem akarja megismerni a Kijelentõt, nem akarja meglátni helyzete sötétségét és elutasítja az Istentõl küldött világosságot. A szinoptikusokkal ellentétben - ahol a kijelentés tárgya Isten országának, uralmának meghirdetése - a negyedik evangéliumban Jézus kijelentése önmagáról, az õ Atyához való kapcsolatáról szól és a csak itt olvasható "Én vagyok" kifejezéssel utal küldött voltára, ami ugyan hasonlít az ószövetségi Jahvénak tulajdonított önkinyilatkoztatásra, de tartalma szerint itt a küldött önmagát mutatja be, mint az Atya küldöttjét. A jánosi dualisztikus világképnek rriegfelelõen az ember világa a sötétség, a bûn, a halál világát jelenti, szemben az isteni világgal, amely egyben a világosság, az iga.zság, az élet világa is. Jézus küldetésének célja, hogy megnyissa az utat a sötétségbõl a világosságba, a haiálból az életbe. Aki megérti az õ kijelentését, hallja és követni akarja az õ hívását, annak õ kaput nyit az életbe, az örökéletbe (ez felel meg a szinoptikusoknál olvasható Isten országának mennyek országának) és jó pásztorként táplálékot és védelmet biztosít. A jánosi írásokban az újszövetségi könyvek összességét tekintve is a fegkifejezettebb "küldött krisztológiával" találkozunk, amely állandóan visszatérõen arról szól, hogy Jézus az Istentõl jött, hogy Isten szavát elhozza az emberi világba. Sok helyen maga Jézus fogalmazza meg, hogy õt az Atya küldte és az önmagára vonatkoztatott címek, méltóságnevek közül következetesen a Fiút olvashatjuk ezekben az írásokban és mindig az elküldött Fiú értelemben. Isten küldöttjeként Jézus nem saját akaratát akarja teljesíteni, hanem azét, aki õt elküldte a világba. Az Atya határozta meg számára mindazt, amit mondania, hirdetnie kell az embereknek. Aki hisz neki és az õ kijelentéseinek, voltaképpen az Atyának, az Atya kinyilatkoztatásának hisz. Amikor igényt tart arra, hogy nemcsak a Fiú, hanem az egyszülött Fiú megnevezéssel illesse önmagát vagy illesék õt, akkor is az egyszülöttséget is úgy kell érteni, hogy az õ fiúi küldetése az egyedülálló és sem korábban, sem akkor senkié sem volt az õ küldetésének kivételességéhez hasonlítható. Jézus a lábmosás után tanítványait úgyszintén küldötteknek, az õ küldöttjeinek nevezte, hozzáadva hogy nem lehetnek nagyobbak küldõjüknél. Az úgynevezett fõpapi imában pedig az Atyától az õ tanítványainak megszentelését kéri,  akiket úgy küld ki õ a világba, ahogyan õt küldte el az Atya.
Jézus küldetésének elsõ célja a hit felkeltése és erõsítése az õ küldetésének isteni eredetében. Ahhoz, hogy a világban éiõ, ebben az elromlott világban élõ, következésképpen a sötétségben, a bûnösségben és a halálban élõ ember kiemelkedhessék helyzetébõl és átléphessen az életbe, az igazságba, a világosságba, hinnie kell Jézus küldetésében. A jánosi írások szerint Isten igaz ismeretére csak Jézuson keresztül lehet eljutni és aki nem hisz Jézusban, az az Atyában sem hisz. A Jézusban való hit voltaképpen nem is neki szól, hanem Istennek, aki ennek a hitnek a felébresztése céljából õt elküldte. A tanítványoknak is azt mondja Jézus, hogy aki majd õket befogadja az õ küidöttjeként, az a küldöttör keresztül Jézust fogadja be, aki pedig Jézust befogadja, az az õ elküldõjét az Atyát fogadja be. A világ, az emberiség megromlott ugyan, de Ister szereti az embert és azt kívánja, hogy minden ember eljusson az üdvösség állapotába, megszabadulva a bûntõl, a szolgaságtól, a haláltól. Nerr is azért küldte el Isten Fiát a világba, hogy elítélje, hanem hogy meg mentse. A küldetés indítéka, tehát Isten szeretete, aki úgy szerette a világot, hogy magára a szeretett Fiúra bizta ezt a küldetést. Jézus is szeretetbõl vállalta el világi küldetését és kész volt küldetése érdekéber életét is feláldozni. Jézus tanítványait is azzal indította el majdani küldetésükbe, hogy együvé és Jézus közösségbe való tartozásuk ismertetõjegye az egymás iránti szeretetük kell legyen, olyan szeretet, amilyennel Jézus õket szerette, és amely szeretetnek határtalanságáról a tõlük való elbúcsúzáskor a lábmosás végzésével is bizonyságot adott. A küldetés és a szeretet egymástól elválaszthatatlan kell legyen az Atyától Jézuson át és a tanítványokon át egészen a világban élõ emberig, aki Isten szeretetének végsõ tárgyát jelenti. Az ítéletet - ellentétben Mátéval - nem elõzik meg kozmikus események, hanem az mindenki számára akkor esedékes, amikor a Kijelentõvel, Jézussal, illetve Jézus tanításaival találkozik. Nem maga Jézus ítél, hanem a világ, vagyis a kijelentést megismerõ ember azzal, hogy elfogadja és követi-e a Jézustól kapott Istenhez vezetõ világosságot, vagy vak és hitetlen marad, aki önmagát ítéli ezzel kárhozatra. A világvégi kollektív eszkatológiát a jánosi teológia a jelenbe hozza elõre és egyedi eszkatológiára, külön egyedi ítéletre helyezi a nyomatékot. .
A jánosi írások Jézus üzenetének tengelyébe a hitet helyezik. Az evangéliumban ez úgy hangzik ugyan, hogy Jézus közvetlenül az õ személyében és szavaiban való hitet kívánja, de saját személye mögött mindig az Atya jelenlétét, saját szavai mögött az Atya üzenetét érti. Az evangélium eredeti záró versében a szerzõ maga fogalmazta meg úgy írásának célját, hogy higgyük Jézus a Krisztus, az Isten Fia és ebben a hitben éietünk legyen. Az élet itt is, miként az egész evangéliumban egyértelmû az örökélettel és az üdvösséggel, ahová a kijelentés megismerése és a kijelentésben való hit nélkül nem juthatunk el, miként az evangéliumi üzenet is mondja: "Az pedig az örökélet, hogy ismerjük az Atyát, az egyedül igaz Istent és akit õ elküldött, a Jézus Krisztust." Az ismerni és a hinni nem választhatók el úgy, mintha az ismeret és a hit fokozatonként megkülönböztethetõ lenne, azaz elõször megismerni és azután hinni vagy fordítva: elõször hinni és azután megismerni lehetne akár Jézusnak Krisztus voltát, akár Istennek Atya voltát. Az Atya megismerése nem a racionális gondolkodás eredménye lehet, miként Jézus krisztusságának felismeréséhez sem okoskodás útján érkezhetünk el. A vallásos hitnek a világi ismeretekkel, a tudással szembeni fölényét és az emberi létezés számára való fontosságát éppen az jelzi, hogy olyan bensõ szabadságot, békét, nyugalmat és örömöt adhat, amire a világi tapasztalatok, ismeretek révén .nem juthatunk el. Jézusnak Krisztus voltát nem bizonyíthatják azok a csodák, amelyeket az evangélium szerint Jézus véghezvitt, sem azok a jelek, amelyeket kértek tõle. Ezek ugyan arra alkalmasak lehetnek, hogy segítsék a hit szikrájának fellobbanását, de a valóságos bensõ átélés nélkül és átfordulás, megtérés nélkül ez a hit nem marad meg. A hit bensõ átélésével függ össze a jánosi írásoknak a keresztény közösségek két sakramentumával, szentségével kapcsolatos tartózkodása. Jézus megkeresztelkedését csak már múltbani eseményként említ , és nem jelzi olyan döntõ fordulatnak, mint a szinoptikus evangéliumok
Az úrvacsora szereztetésének elbeszélése pedig teljesen hiányzik a negyedik evangéliumból, jóllehet a három elsõ evangélium (és mindmáig a keresztény liturgia is) kiemelkedõ fontosságú eseményét adja. A jános. közösségekben ezeket a vallási szertartásokat bizonnyal úgyszintén rendszeresen gyakorolták, de szentségi jellegük aligha lehetett. A jánosi teológiában a Kijelentõtõl eredõ igének és a Kijelentõvel való lelki találkozásnak volt üdvösséget adó ereje.

Befejezõ kommentár 5.
A Logosz, a Chrisztosz, a Paraklétosz

Az evangéliumi üzenetek mindegyikében közös annak hite és állítása, hogy a Názáreti Jézus világi küldetése, földi munkálkodása Isten tervére vezethetõ vissza és ebben az értelemben mennyei, isteni eredetû. Az unitárius káté legutóbbi kiadása szerint is Jézust, az emberiség vallástörténetének legnagyobb prófétáját, a keresztény vallásos hit forrását és hivatkozási alapját Isten küldötte a világba. Ezen az általános érvényû, feltétlen állításon belül azonban igen széles skálája van annak, hogy ez az isteni eredet milyen formát és tartalmat kap az evangéliumokban és az egyes keresztény vallások hitelveiben. Miként általában, úgy itt is a Márk szerinti evangélium õrizte meg a hagyomány legrégibb és legtisztább üzenetét. Eszerint Jézusról attól kezdve tudhatott a világ, amikor megjelent Keresztelõ Jánosnál és megkeresztelkedett. Ekkor szállt le Jézusra a Szentlélek és hallatszott az égi üzenet, hogy: "Te vagy az én szeretett Fiam". Ez volt tehát Jézus elhívásának a formája és küldetésre szóló beiktatása, felkenése. Negyvennapi pusztai elvonulás és felkészülés után Jézus elment Galileába és megkezdte Isten örömüzenetének hirdetését. Mivel maga Jézus kereste fel a Keresztelõt és kezdeményezte keresztségét, következtetni lehet arra, hogy lelkében, tudatában már ezt megelõzõen megkapta a sugallatot és vállalta a hívás követését. Isten és Jézus lelki találkozása magában a valóságos ember Jézusban teljesült. Az isteni sugalmazás és a jézusi vállalás már a Szentlélek mûködése volt és a mennybõl leszálló és a hallható szózat csak szimbolikusan jelezhette a közösségek hitében Jézus kiválasztását, felkenését és elküldését. A vízzel és a Lélekke) teljesült keresztségge) és a szózattal teljesült Fiúvá fogadással Jézus mûködése kezdetén megkapta a felkentséget, a messiásságot, a krisztusságot. Ez a márki bemutatás teljesen kielégíti Jézus elküldésének isteni akaratra és eredetre való visszavezetését és az unitarizmus lényegében mindmáig ezt az alapváitozatot vallhatja magáénak.
Máté és Lukács evangéliumai más közösségekben formálódtak meg, ahol ezt az egyszerû és természetes márki változatot olyan legendákkal egészítették ki, amelyek Jézus rendkivüli hatású földi mûködéséhez egyrészt méltóbb, fenségesebb bevezetést kapcsolnak, másrészt a küldetés isteni, mennyei eredetét természetfeletti keretekbe helyezik. Ez a két evangélium is megtartotta Jézus valóságos földi mûködésének bevezetõ aktusaként a megkeresztelkedést és a Szentlélek leszállását, valamint a Fiúvá fogadás szózatát, de a kiválasztottságot visszavezették már a születés, illetve a fogantatás idejére úgy, hogy a Szentlélek beavatkozása kikapcsolhatta a földi apa közvetlen szerepét Jézus születésében, amely ilyen módon egyszerre lehetett az emberi létezés és az isteni létezés közös gyökere. A szinoptikus evangéliumok Jézus názáreti fellépéséhez kapcsoltan be is számolnak arról, hogy ismerve Jézus teljes emberi származását, nemcsak visszautasították küldetését, de életét is fenyegették. Az elsõ közösségek hite számára szükségesnek igazolódott Jézus elfogadásának a természetfeletti származással való alátámasztása, amely egyébként az akkori emberi gondolkodás számára általánosan elfogadható volt és nemcsak Jézus, de egész sor történelmi személy esetében is valóságosnak állították. Az akkori világkép és emberkép egyáltalán nem állta útját ennek a természetfeletti születésnek, hiszen Isten világa egészen közeli, látható és hallható volt az égbolton, ahol Istent egész udvartartás vette körül, ahonnan nyílásokon keresztül õ is lenézhetett és angyalokat, lelkeket küldhetett le a földre, az emberi világba. A mai ismeretek felõl tekintve sem az égbolt feletti isteni világ képzete, sem pedig az önmegtermékenyítõ egynemû fogantatás és születés nem fogadható el valóságosnak. Téves következtetés lenne azonban a szûzi születés, az égbõl leszálló Szentlélek és hallatszó isteni szózat elfogadásában vagy elfogadhatatlanságában fedezni fel a lényeget. Ezekben a válaszokban az akkori közösségek egy részének hite tükrözõdik, amely a jézusi üzenet isteni eredetének hogyanjára vonatkozik és nyilvánvaló, hogy nem jelentett akkor sem egyetlen lehetséges megoldást. Hogy mennyire nem tekinthetõ teljesérvényû megoldásnak, arra a márki, a páli és a jánosi evangéliumokból is következtetni lehet, ahol a jézusi üzenet isteni eredetének megvallása a mátéi-lukácsi természetfeletti születési jelek nélkül történhetett meg. Jézus életének három évtizede alatt megismerhette a mózesi írásokban fioglalt jahvei ígéretet egy emberi messiás küldésérõl és a zsidóságban az õ korára nagyon felizzott eszkatologikus várakozásokat és megérezhette saját isteni elhívását. Korunkban Jézus kiválasztásának és elküldésének a mátéi és lukácsi evangéliumokétól eltérõ elgondolása csak a hogyanra adna eltérõ választ, de nem változtatna az isteni eredeztetés lényegén. De nem szabad változtasson a karácsonyi ünnepkör bensõséges szépségén sem, amelynek ezek a szimbolikus értelmezések szerves tartozékaivá váltak és amelyek egyszerre töltik el a keresztény hívõt a Jézus iránti és az egymás iránti szeretettel.
Pál apostol a megfeszített és feltámadott Krisztus Jézus hirdetését vallotta feladatának, következésképpen a leveleiben a földi Jézus mûködésérõl alig esik szó. Az viszont kétségtelenül kitûnik írásaiból, hogy a Názáreti Jézus teljes és valóságos emberségét vallotta, aki a dávidi nemzetségi rend során, földi asszonytól született. Ettõl a természetes származástól eltérõ, emberi apa nélküli születésrõl Pál említést sem tesz és nem olvashatók nála Jézus mennyei preegzisztenciáját valló utalások sem. Pál úgy írja, hogy az õ evangéliuma a Krisztus Jézusról, mint az Isten Fiáról szól, akinek ezt a kiválasztottságát és elküldését a benne ható Szentlélek ereje végezte el. A természetfeletti születés Pál krisztológiájában nem volt Jézus földi mûködésének feltétele, az Istentõl kapott Szentlélek azonban igen.
A negyedik evangélium Jézus küldetésének isteni erdetét két, egymástól függetlenül is értelmezhetõ úton vallja megvalósultnak. Az egyik hasonló a szinoptikus evangéliumokban megismert megoldáshoz, amely a jánosi keresztséghez kapcsoltan valósult meg. Jézus megkeresztelkedésének leírása ebben az evangéliumban ugyan nem kapott helyet, de éppen a Keresztelõ szavaiból következtethetõen meg kellett történjék, hiszen õ azt tanúsítja, hogy látta, amikor a Szentlélek galambként leszállt az égbõl és megnyugodott Jézuson. Ezt a tanúságtételt azzal egészítette ki, miszerint az õt elküldõ Isten adta tudtára, hogy akin majd a leszálló Lélek megnyugszik, az lesz Istennek az a küldöttje, aki Isten Fiaként nemcsak vízzel, hanem Lélekkel fog keresztelni. Ezek után az a két tanítvány, akik a Keresztelõ felhívására csatlakoztak Jézushoz, maguk már kijelentették, hogy megtalálták a Messiást, a Felkentet, a Krisztust. Pál apostol nem írta le, hogy a Szentlélek mikor és miként lett Jézusé, míg a negyedik evangélium ezt kétségtelenül a megkeresztelkedés eseményéhez kapcsolja. Sem Pál, sem az evangélista nem fûz természetfeletti csodás fogantatást és születést Jézus fellépéséhez, hanem mindketten a Szentlélekben látják a küldõ Isten és a küldött Jézus transzcendens kapcsolatának hordozóját. Pál apostol nem úgy beszél a Jézusban létezc Szentlélekrõl, mintha azt valamilyen születés utáni aktussal kapta volna meg, inkább az következik a származására való utalásokból, hogy emberi anyától és apától születetten, a Lélek, a Szentlélek születése óta vele volt.
A jánosi krisztológia Jézus küldetése mennyei, isteni eredetének bi zonyságaként a Logosz megtestesülésének megvallását állítja az evan gélium prológjába. Bár a jánosi írások kanonizálásához már a másodil évszázadban is sok kétség társult, a Logosz-krisztológia a mai hagyomá nyos kereszténységben kiemelkedõ jelentõségûvé fejlõdött és a háron kiemelkedõ fõ krisztológiai irány egyikévé vált, a kereszt-krisztológia és  küldött-krisztológia mellett. A negyedik evangélium egésze - a prológ nélkül - ugyanúgy a Lélek útján vezeti vissza Jézus küldetésének eredetét Istenhez, mint az elsõ három, illetve mint Pál apostol evangéliuma. A prológ ettõl teljesen eltér, amikor magában Jézusban közvetlenül Iste Szavának a megtestesülését vallja, illetõleg ezen túlmenõen olyan tételt vall, hogy ez a Szó, Ige isteni személyként a kezdettõl fogva Istennél volt és Jézusban emberi testet öltve jött el a világba. A trinitárius kereszténység a valóságos ember Jézusban valóságos isteni természetet vall meg a valóságos emberi természettel együtt. A következetes egyistenhittel az Atyaistennél a kezdettõl fogva létezõ Fiúisten megvallása nem egyeztethetõ össze. A Logosz olyan értelmezése viszont, amely nem isteni személynek, hanem magának az Egyisten szavának, akaratának állítja, az egyistenhittel együtt járhat, hiszen nem jelent mást, mint azt a hitet, hogy a valóságos ember Názáreti Jézusban, illetve az általa teljesített kijelentésben az emberi világhoz intézett üzenetet teljesértékû hitelességgel ismerhetjük meg.
Ez az állítás átvezet az Újszövetséggel, illetve az evangéliummal szembeni második általános követelményhez, nevezetesen ahhoz, hogy Jézus küldetése során nem csupán eredetében vezethetõ vissza Istenhez, hanem kijelentése tartalmában is hitelesen tükrözi az emberi világhoz intézett isteni üzenetet, szót, igét. Jézus felkentségét, messiásságát, krisztusságát a küldetési krisztológiának megfelelõen az õ tanításainak tartalma, az õ egész életvitele és példaadása, végül pedig halálának vállalása jelenti. Az evangéliumi szövegek egyöntetûen írják, hogy a tanítványok a közöttük élõ valóságos ember Jézust életében, életpéldája és tanításai alapján vallották a Krisztusnak. A márki hagyományban Péter Caesarea Filippinél válaszolt úgy Jézusnak, hogy: Te vagy a Krisztus. A negyedik evangéliumban is olvasható Péternek egy vallástétele, amely szerint: Örök élet beszéde van nálad és mi hisszük és tudjuk, hogy te vagy az Istennek Szentje. Jézus halála után ez az életében megfogalmazott tanítványi vallástétel a 4. és 5. századi zsinatokig egyre mélyrehatóbb változásokon ment át és kialkultak azok a krisztológiai irányok, amelyek a valóságos ember Názáreti Jézus krisztusságát kiemelték az eredetí evangéliumi keretekbõl, hogy valóságos isteni természettel tegyék teljessé a háromszemélyû egyistenhitet. Jézus krisztusságára és Krisztus istenségére, a történelem Jézusára és a hit Krisztusára irányuló válaszok az evangéliumi kortól mindmáig a keresztény teológia központi kérdését, illetve dilemmáját jelentik. Ezt a meghatározó krisztológiai kérdést általában úgy fogalmazzák meg, hogy: Jézus vagy Krisztus és a kérdésre vagy Jézus vagy Krisztus választ várnak. Mind a kérdések, mind pedig a válaszok ilyen módon való megfogalmazása az evangéliumok tartalma alapján azonban teljesen elhibázottnak tûnik. A jelenkor teológiájának nem az az elválasztó kérdése, hogy vallják-e Jézust a kereszténységben Krisztusnak, hanem az, hogy vallják-e Krisztust egyben lstennek is. Az nem lehet kétséges, hogy az egész Újszövetség és ezen belül minden evangélium Krisztusnak vallja a Názáreti Jézust. Nemcsak a keresztények vallották önmaguk hite számára Jézust Krisztusnak, de már a 2. századtól a kívülállók is így nevezték õket, mint a Krisztust követõket. Az evangéliumon alapuló válasz számára a Jézus vagy a  Krisztus kérdése csak úgy válaszolható meg tehát, hogy a Názáreti Jézus a kereszténység Krisztusa, és ennek megvallását joggal lehet a kereszténységhez tartozás feltételének tekinteni. Az evangéliumokban nem lehet olyan kijelentést találni, amely a Jézust Krisztus-ként követõ keresztényektõl Jézus valóságos istenségének megvallását is követelné, ám ugyanakkor tarthatatlan lenne minden olyan megfogalmazás is, amelynek azért lennének fenntartásai Jézus Krisztusságának megvallásával szemben, mert ez egyúttal Isten-voltának eifogadását is jelentené, minthogy az evangéliumok ilyen tartalmú kijelentéseket sem hoznak.
Jézus küldetése isteni eredetének és krisztusságának (felkentségének) megvallása hitelessé teszi az emberi világban tett kijelentéseit, amelyeknek egyetlen forrását az evangéliumok jelentik, de bizony nem közvetlenül, hanem a halála utáni második-harmadik nemzedékben írásba foglalt hagyományokat tükrözve. Az újszövetségi írások jelentik Jézus kijelentései megismerésének egyetlen forrását, de tudatában kell legyünk, hogy egész sor bizonytalansággal találkozunk abban a tekintetben, vajon mennyiben tükrözik a szövegek Jézus valóságos szavait és mennyiben a különbözõ közösségekben, iskolákban vagy az evangéliumok szerzõinél és szerkesztõinél megformált szövegeket. Jézus saját korának embere volt és küldetése is ennek a kornak a társadalmához  szólt. Jézusnak a világról alkotott képe kora kozmológiai képzeteit türközte, amely a mi korunban már érdektelenné vált. A jézusi várakozásokban meghatározó szerepet játszó közvetelen közeli aeon-váltás és a hozzá kapcsolódó paruzia és ítélet téves kozmológiai feltételezésekhez társuftak. Lehettek olyan az emberek közötti viszonyok erkölcsi tartalmára vonatkozó tanításai is Jézusnak, amelyek a mi korunk társadalmában már nem idõszerûek. Ezek mellett a fenntartások mellett azonban azt kell szem elõtt tartani, hogy Jézus örökérvényû kijelentéseit nem ezekben, a tapasztalati világban, a létezés elsõ dimenziójában élõ, hanem a transzcendens létezésben, az Istent és Isten országát illetõ kérdésekben kell keresni. Következik mindebbõl, hogy az evangéliumok fundamentálista, minden szavában tökéletesnek és véglegesnek tartott megítélése nem tartható álláspont és el kell fogadni a 19. századtól mindmáig igen  eredményesen folytatott evangéliumi magyarázatok sok olyan megállapítását, amelyek hozzásegíthetnek az Újszövetség jobb megértéséhez, a tiszta jézusi üzenet jobb megközelítéséhez. A modern magyarázatok nagyobb része alapján ugyan nem kevés kérdésben több korábbi, akár másfél évezredes teológiai álláspontot felül kell vizsgálni, de ez a tisztább látás nem gyengíti, hanem éppen elõsegíti a modern gondolkodá: és a vallásos hit együttes jelentését az ember tudatában, lelkében.
Az evangéliumi üzenetek egysége követelményeinek harmadik tételében ennek az egységnek a megkeresése és felfedezése még a fentebbiekben tárgyaltaknál is sokrétûbb feladatot jelent. Az eredeti (márki) hagyományban Jézus sírbatételével és a harmadik napon a sírnál kapott a feltámadásról szóló - angyali üzenettel az evangélium befejezõdött. A feltámadott Jézus testi megjelenéseirõl, az apostolok kiküldésérõl, valamint a mennybemenetelrõl szóló szöveg késõbbi átvétel a másik két szinoptikus evangéliumból. Márknál Jézus halála emberi mártírhalálként olvasható, amely Máténál kozmikus jelentõségûvé vált és már az új aeon kezdetére utalt a földrengéssel, sziklahasadással és fõképpen az elhunyt szentek testi feltámadásával és a szent városba való bemenetelével. A feltámadt Krisztussal való találkozásáról Pál apostol is beszámol, de õ nem testben való megjelenésrõl beszél, hanem miként az emberi feltámadást is értelmezi, szellemi testben való, lelki feltámadásról. Mindhárom szinoptikus evangélium utal arra, hogy még kora nemzedékének életében bekövetkezhetik Krisztus paruziája, újra eljövetele és az eszkatologikus ítélet megtartása, amelyet - kozmikus katasztrófaesemények keretében - a felhõben hatalommal és dicsõséggel eljövõ Emberfia (értelemszerûen maga Jézus Krisztus) teljesít majd. Az egész Újszövetségben csak Lukács evangélista - az Apostolok cselekedeteiben - ír arról, hogy a feltámadt Jézus negyven napon át megjelent tanítványainak és beszélt nekik Isten országáról. Ugyanitt számol be Lukács arról, hogy pünkösd ünnepén megérkezett az összegyûlt tanítványokhoz a Szentlélek (most nem galamb, hanem tûznyelvek alakjában). A keresztény hitéletben ezekhez a lukácsi írásokhoz a virágvasárnaptól a nagypénteken, a húsvéton, az áldozócsütörtökön át pünkösdig kapcsolódik a legnagyobb ünnepkör (a jeruzsálemí bevonulás, a keresztrefeszítés, a feltámadás, a mennybemenetel és a Szentlélek kitöltése).
A negyedik evangélium ugyan a kereszthalál és a temetés leírásában, az üres sír feltalálásában is más részleteket tartalmaz és a megjelenések leírásában is eltér a szinoptikus evangéliumok szövegeitõl, de a lényegbevágó különbségek a mennybemenetel, a paruzia várása és a Szentlélek kitöltése tekintetében jelentkeznek, ahol egészen egyedülálló és a másik három evangéliummal össze nem egyeztethetõ leírások olvashatók. János evangéliuma szerint a húsvéti feltámadást követõen a tanítványok a közöttük megjelent Jézustól - közvetlen leheletben - megkapták a Szentlelket és küldetésüket. A Szentlélek pünkösdi kitöltése a jánosi teoiógiában elmarad, mert hiszen ez már a feltámadást követõen, tehát a húsvéthoz kapcsoltan megtörtént. A mennybemenetelrõl ez az evangélium ugyancsak hallgat, minthogy Jézus kereszthalálát a kereszten át teljesült megdicsõülésének, az Atyához való visszatérésének értelmezi, következésképpen a húsvéttal a mennybemenetel is teljesült. Ez a sajátos jánosi húsvéti értelmezés a Pártfogó -Szentlélekrõl, a Paraklétoszról szóló, kizárólag csak itt olvasható jézusi ígérettel egészül ki és' válhatik korunk vallásos hitében és gondolkodásában is Jézus Krisztus élõ lelki jelenléte megértésének eszközévé.
A Paraklétoszról, a Pártfogó-Szentlélekrõl Jézus beszél úgy is hogy az õ visszatérése után helyette küldi el az Atya, de úgy is, hogy maga Jézus küldi el, sõt úgy is, hogy Jézus halála után is mindörökké a tanítványoknál, a tanítványokban marad, hogy - azonosan a Paraklétosszal - tanítsa és vezesse õket a teljes igazság útján. Húsvétkor tehát nemcsak az történt, hogy Jézus feltámadt és átadta a Szentlelket a tanítványoknak, de ugyanakkor a Paraklétoszként, az Igazság Lelkeként, a Pártfogó- Szentlélekként folytatta közöttük lelki jelenlétét. Eszerint a negyedik
evangélium nem várja Krisztus újra eljövetelét, hanem a bizonytalan távoli jövõbõl elõrehozza a mindenkori jelenbe. Jézus a kereszten át viszszatér az Atyához, ugyanakkor a benne hívõ tanítványok lelkében folyamatosan itt marad minden nemzedék életében, vigasztalva, tanítva, vezetve, az üdvösségre - János szóhasználatában az örökéletre. A Paraklétosznak a kereszténység még nem szentelt elég figyelmet, pedig a Logosz-tannál is fontosabb hitelemet jelenthetne. Jézus földi mûködésében az elküldött Krisztus volt, de ez a krisztusság nem zárható be Jézus születésének és halálának határai közé. Jézus elküldése elõtt a messiási, a krisztusi várakozások az elõzõ nemzedékek várakozásaiban már évszázadok óta éltek és öröklõdtek. Krisztusi küldetését a hálála nem zárta le, hanem itt maradt és folytatódott az emberi öntranszcendencia, az emberi létezés bensõ síkján, a keresztény hívek hitében. Az isteni transzcendencia és az emberi öntranszcendencia az emberiség tudattartományában, a noo-szférában találkozik, ott vezette rá Isten az embert a messiási várakozásokra az elõzõ nemzedékeken át Jézusig, ott érte el Jézust az isteni kiválasztottság és ott kapjuk meg mi is és fogják megkapni a követõ nemzedékek is a jézusi-krisztusi kijelentéseket. Itt találhatjuk meg a mindenkori jelenben az emberi létezés beteljesülését amellyel részesei lehetünk - üdvösséges vagy kárhozatos tartalommal - az emberiség örökéletének. A szinoptikus, a páli és a jánosi evangéliumok ugyan nem adnak egyforma válaszokat arra, hogy miként valósul meg Jézus halála ellenére is máig élõ rendkívüli hatása, de a lényeg nem ebben a hogyanban van, hanem abban a két évezredes igazságban, hogy meghalt ugyan a keresztfán, de ez a halál nem zárta le küldetését, amely most is folytatódik bennünk, közöttünk.

Befejezõ kommentár 6.
Isten és Isten országa a jánosi írásokban

Isten országa - Máté szóhasználatában a Mennyek országa - Jézus igehirdetésének központi témáját jelenti. Tartalma az Ószövetségtõl a jelen kor kereszténységének hitvilágáig nem maradt változatlan, de voltaképpen az emberi létezés végsõ célját, beteljesülését jelöli. Az ószövetségi idõ Jézushoz vezetõ késõi szakaszában - az intertestamentális korban - az volt az uralkodó képzet, hogy a sok bajjal, nyomorúsággal, rosszal terhelt jelen világkorszakot kozmikus katasztrófát követõen mindezektõl mentes olyan új korszak váltja fel, amelyben megvalósul Isten teljes uralma és az ember üdvössége, örökélete. Meg kell mindemellett jegyezni, hogy a zsidóság vallásos hitében az Isten országának nem volt olyan alapvetõ szerepe, mint amilyenné Jézus igehirdetése emelte. Miként a szinoptikus evangéliumok mutatják, Jézus is alapul vette az ószövetségi értelmezést Isten országát illetõen, de több vonatkozásban is lényegbevágó módosításokat alkalmazott. Az egyik, hogy míg a zsidóság meglehetõsen bizonytalan távlati jövõben várta, Jézus a közvetlen közeli jövõbe hozta elõre Isten országának elérkezését. Egy másik, a zsidóságnak teljesen idegen újítás, hogy Jézus a jövõbeni eszkatologiát - bár õ is számolt a kozmikus katasztrófa korszakváltó jelével - nem teljesen átmenet nélkül gondolta el, hanem úgy, hogy már ezt megelõzõen a jelenben is elkezdõdhetik Isten országa, méghozzá úgy, hogy Jézus kijelentéseinek, igehirdetésének döntõ fele éppen erre a jelenbeni Isten országára irányul. Egy további sajátos jézusi - és a zsidóság részrõl végletesen elutasított - értelmezés szerint a jelenben Isten országa az õ fellépésével már meg is kezdõdött, a jövõbeli Isten országa kezdetét pedig az Emberfia eljövetele fogja majd jelenteni. Abban is lényeges az ószövetségi és a jézusi kijelentések közötti különbség, hogy míg a zsidóság a törvény maradéktalan teljesítésében látta az Isten országába való belépés biztos reményét, addig Jézus az õ evangéliumában való hittõl és a bûnös útról való megtéréstõl. Isten országának kulcsponti szerepét jól jelzi az Úr imádságában (a Miatyánkban), a hegyi és a mezei beszéd boldogmondásaiban elfoglalt helye, úgyszintén Jézus példázatai is, amelyek jelentõs része irányul Isten országára.
János evangéliumában és a jánosi levelekben csak kivételesen jelenik meg az Isten országa megnevezés, de ez nem jelenti azt, hogy nem lenne ugyanúgy az evangélium központi gondolata, csakhogy Isten országával egyezõ tartalommal a jánosi teológia az Örökélet, az Élet kifejezéseket használja. Nemcsak a szóhasználatban jelentkeznek különbségek és ennél nagyobb teológiai jelentõségük van azoknak, amelyek magára a tartalomra irányulnak. Míg a szinoptikus evangéliumokban a végsõ cél a jövõbeni Isten országa megvalósításában van és a jelenbeni csak az átmeneti állapotot jelenti, addig a jánosi evangéliumban az Örökéletnek (Isten országának) a jelenben kell érvényre jutnia ahhoz, hogy egyáltalán megvalósuljon. A kettõ közötti kozmikus katasztrófa várakozása feloldódott és ilyenképpen a végsõ idõket bevezetõ ítéletre sem kerül már sor, merthogy ez is elõrejön a jelenbe, a jelen végleges lezárásához. Mivelhogy ebben a teofógiában a régi és az új világkorszak közötti világrengés nem kap helyet, nem kerül sor az akkor esedékes általános végítéletre, nem szerepel a jánosi teológiában az Emberfia paruziája sem. Megjelennek újra olyan helyek is az evangéliumban, valamint az elsõ levélben, amelyek nem maradnak meg következetesen ebben a jelenbeni szemléletben és utalnak a jövõbeni utolsó napra, a Feltámadott eljövetelére és Isten uralmának akkor való megvalósítására, de ezek a szövegrészek nem tudnak beilleszkedni a jánosi teológia általános kereteibe, elárulva egyszersmind azt is, hogy nem lehettek részei a voltaképpeni jánosi teológiának, hanem a késõbbi szerkesztés helyezte el õket a szövegben.
Isten országának a lényegére a János-evangélium, az úgynevezett fõpapi imádságban azt a kijelentést tartalmazza, hogy: "Az pedig a örök-élet, hogy ismernek téged, az egyedül igaz Istent és akit elküldtél, a Jézus Krisztust". Nyilvánvaló, hogy itt nem az ember halála utáni feltámadással megkezdõdõ örökéletrõl szólnak a szavak, hanem Isten országát jelenti az örökélet jánosi szóhasználata. Eszerint Isten országát Istennek és a tõle elküldött Jézus Krisztusnak az ismeretével veszi egyértelmûnek. Az ismerést nem lehet úgy értelmezni, hogy az a tudás eredményét jelentené, hanem Isten ismerése vagy Jézus Krisztus ismerése a  bennük való hitet jelenti. Ez a Dávid Ferenc által is szívesen idézett kijelentés tartalma tehát az lenne, hogy a Jézus Krisztus kijelentéseiben megismert Istenben való hit és magában a Kíjelentõben való hit érfelmezhetõ az Isten országának, az örökéletnek. A jánosi írások olvasása, meg is gyõzhet minket arról, hogy a hitnek valóban kiemelkedõ szerepe van a jánosi teológiában. Ez a teológia abból indul ki, hogy az emberben a vallásos hit nem önerõbõl születik meg, hanem Isten  kezdeményezésére és az Istenbe vetett emberi hit az embernek Istentõl adott képessége. Isten tehát maga teszi meg az elsõ lépést és az ember Isten-hite erre az isteni kezdeményezésre adott válasz. Az ember szabad döntésétõl függ, hogy milyen választ ad Istennek, követi-e hívását vagy pedig nem, mert vagy meg se hallja, vagy hallja ugyan, de elutasítja. A keresztény közöségek számára ezt az isteni hívást Jézus Krisztus közvetíti és az õ küldetésébe és kijelentésébe vetett hit szervesen hozzátartozik a keresztény hithez. A hit istentõl ered és Istenre irányul, de ezt az utat Jézus világítja meg, ezen az úton csak az õ vezetésével juthatunk célba. Jézus személyébe és kijelentéseibe vetett hit nem születhetik az õ jeleinek, csodáinak látásából vagy hallásából, mert ezeknek legfeljebb átmeneti hatása lehet. A hit csak akkor maradandó, ha az igazság felismerésére épül, arra, hogy a Jézustól kapott kijelentés az igazságot is jelenti, az élet, az örökélet igazságát. Az igazság megismerése és a benne való megmaradás a bûntõl való elfordulást és a jézusi út, a jézusi parancsok követését jelenti. Ezeknek a parancsoknak az összességét a jánosi teológia is a szeretetben foglalja össze, így a hitben való megmaradás elválaszthatatlan a szeretetben való megmaradástól is, amely itt sem értelmezhetõ valamilyen elvont, szentimentális, passzív magatartásban, hanem az egymás felé forduló, önmagát embertársainak átadó, aktív szeretetben. Ez a teológia azt is vallja végül, hogy az igaz hit nem a kötelezõ hitelvek, dogmák elfogadásából áll, hanem a Jézustól megismert, Istentõl kinyilatkoztatott igazságok követését és az embertársi, a krisztusi, az isteni szeretet cselekvését jelenti. A jézusi úton és a jézusi világosságban megtalált hitben és szeretetben teljesedhetik be az emberi élet, itt a földi életben. Isten országába, az örökéletbe bemenni nem a földi halállal, hanem a földi életben lehet és a jelenbeni életben kell megtalálni az örökéletet. Ezért mondhatja az evangélium, hogy aki hittel és szeretettel él, nem kerül majd ítéletre és már át is ment a halálból az örökéletbe. Az emberiség egyes nemzedékei folyamatosan saját társadalmaikban élhetnek Isten országában és építhetik azt a maguk és a jövõ nemzedékek számára. Isten mindig az élõk Istene és Isten országa is az élõké.
A kereszténység Isten-hite egyetemesen az Újszövetségre épül ugyan, de már a 4-5. századok zsinatain olyan álláspontok mellett született döntés, amelyekben a korabeli görög filozófia hatása döntõ mértékben érvényesült. Az unitarizmus hitelveiben kialakulásuktól mindmáig következetesen azt hangoztatja, hogy Istenrõl szóló alapvetõ ismereteinek és hitünknek forrását az evangéliumok jelentik. Isten lényérõl és Istennek az emberhez való viszonyáról nem lehet teljesebb és hitelesebb képünk annál, mint amilyent Jézus adott és az õ küldetésének legmaradandóbb eredménye és nekünk szóló ajándéka, egyben pedig végsõ célja is éppen ebben rejlett, az egyedül igaz Isten megísmertetésében. A szinoptikus evangéliumokban Jézus Isten országának elközelgésérõl beszélt és kijelentéseiben a közvetlen téma végig ez is maradt. Magáról ennek az országnak az Uráról, Istenrõl inkább közvetetten, az Isten országáról mondottakból alkothatunk magunknak képet. A jánosi írásokban és elsõsorban magában a negyedik evangéliumban jóval bõvebben olvashatunk , közvetlenül Istenre vonatkozó iényegi megfogalmazásokról. A jánosi iskola és kör ugyan már úgy beszél Istenrõl, ahogyan ezt õk vallották és saját hitüket ültették át Jézus szavaiba, de mi sem bizonyítja jobban eljárásuk jogosságát és értékét, mint az, hogy az egész kereszténység és mi unitáriusok különösen  a szószéken ugyanúgy mint önmagunkban Isten lényegét a jánosi teológiából vett fogalmazásokban értelmezzük legátfogóbban úgy, hogy Isten lélek, hogy Isten igazság, hogy Isten szeretet, továbbá, hogy a kijelentést elfogadó és követõ ember eggyé lehet Jézussal és az Atyával. A mi fokozódóan szekularizálódó világunkban a kereszténység Isten-hite az unitarizmuson kívül is felismerte, hogy nem a létezõ természetbõl és nem is az emberi okoskodásból lehet Istenre találni, Isten létérõl bizonyságot szerezni, hanem a hitbõl, amelynek fõ forrása az evangéliumok és ezért a modern kereszténység Istenhitének újra alapozásában vissza kell térni az evangéliumok tartalmához. Mind a négy evangéliumban úgy beszél Jézus Istenrõl, mint az õ Atyjáról és hozzánk címezve pedig mint a ti Atyátokról. A kereszténység egészében és benne az egyistenhívõ unitáriusoknál a vallásos hit lényege Istennek Atyaként való megvallása, akihez teljes nyíltsággal és határtalan bizalommal fordulhatunk úgy, mint gyermekei. Isten Atyánkat szeretet fûzi gyermekeihez, akik nem csupán feléje viszonozhatják a szeretetet, de minden más embertárs felé is, akik mindannyian az Atya ugyancsak szeretett gyermekei. Közös vonás minden evangéliumban, hogy bár ritkán említik meg, de Isten lényegének fontos tartozéka az õ szentsége. Olyan jelzõ ez, amelyet joggal csak Istenre alkalmazhatunk, mert csak õróla vallhatjuk minden érték tekintetében, hogy teljes, hogy tökéletes, hogy feltétlen. Nem könnyû ennek a jelzõnek a tartalmát kifejteni, de az min-denképpen érvényes rá, hogy határtalan tiszteletre int és ugyanakkor alázatos dicsõítésre indít. . A jánosi teológiának egészen egyedülálló kijelentése - Jézusnak tulajdonítva -, hogy õ Lélek és ez a jánosi megfogalmazás a modern kereszténységben Isten létmódjának egyik fõ meghatározójává vált. Ma elsõsorban Isten transzcendenciájára való utalást jelent a mi számunkra, vagyis, hogy létét nem lehet a tudományos tapasztalatok, kísérletek és
 számítások útján bizonyítani. A vallásos hitben és a vallásos ember gondolkodásában azonban Isten feltétlenül és valóságosan létezik. Az ember istengyermeksége azt is magában foglalja, hogy az emberben is  van transzcendens elem, a lélek, amely az ember öntranszcendenciája és amelynek révén minden ember lelkében találkozhatik Istennel, lelkében megtalálhatja Istent. Az ember lelke ugyan szintén transzcendens és  azt valljuk róla, hogy isteni eredetû, de éppen a szentség tekintetében meghatározó különbség is van közöttük. Isten, aki maga is lélek, minden vonatkozásban szent, míg az emberi lélek ambivalens, minthogy megvan ugyan a képessége, hogy szentté is váljék, ez azonban mindig csak részleges lehet, mert ugyanaz az emberi lélek egyúttal profán tartalmú is. Az ember fogamzásakor megkapott lelkében a születés után a szent és a profán, az isteni és a világi tartalom párhuzamosan ugyan, de különbözõ mértékben válik a lélek meghatározójává. Isten kiárasztja Szent Lelkét minden embergyermek felé és az ember döntésére tartozik, hogy mennyire engedi be saját bensõjébe, saját lelkébe ezt az Istentõl feléje áradó és Isten felé vonzó erõt. Amilyen mértékben az egyes emberekben és az emberi társadalmakban érvényre jut a Szentlélek ereje, olyan mértékben jut közelebb a megvalósuláshoz Isten országa, Isten uralma. A transzcendens Lélek-Istennek az emberi lélekben lehetséges jelenléte egyúttal az õ immanenciájának igazolása is. Isten immanenciája kiterjed az egész teremtett világmindenségre, akár a legvégsõ kiterjedésére, akár pedig legkisebb alkotórészére gondolunk is, akár az égitestek rendszerének egészére, akár az atomok belsõ világára. Az ember kivételes helyzetét és szerepét tükrözi ebben az egész makro- és mikrokozmoszban, hogy Isten immanens lelki jelenlétét egyedül csak az ember tudata képes felfogni. Istent mind transzcendens, mind pedig immanens létezése ellenére is vallásos hitünk csak személyes létezõként képes elgondolni, miként Atyaként való megvallása is magában kell foglalja személyvoltát. Isten személye mindemellett egyáltalán nem szorítható az emberi személyiségi értelmezés keretei közé, hiszen az ember mint személy térben és idõben egyaránt behatárolt, míg Isten személyként határtalan és korlátlan. Vallásos hitünk tartalmának lényege az Isten létébe és a vele való lelki kapcsolat valóságába vetett bizalom, a mi megszólítottságunk és Isten megszólíthatóságának lehetõsége csak személyesen gondolható el.
János evangéliumában Isten lélekként való megvallása együtt hangzik igazságként való megvallásával. A jánosi iskola és kör elsõ értelmezésében ez az igazság azt jelentette, hogy magának Istennek a létezése úgy igaz, ahogyan Jézus kijelentése jelezte. Másodlagos - és egyre nagyobb elfogadottságú - értelmezés azt jelentette és jelenti, hogy Istent embergyermekei irányában kizárólag a személyválogatás nélküli teljes igazság vezeti. Isten abszolút igazsága illetve igazságossága nem fogható fel úgy, ahogyan az az emberi társadalomban kapja meg formáját. Az Istenbe vetett hitünkhöz tartozik az a meggyõzõdés, hogy a teremtés olyan végsõ céllal történt, miszerint folyamatos tudati és lelki fejlõdés eredményeként egyre közelebb jusson az ember teremtõjéhez és a beteljesüléskor az üdvösség állapotába érkezzék el. Isten igazsága minden evilági eseményt és cselekedetet csak aszerint ítél jónak illetve rossznak, hogy szolgálja és segíti ennek a végsõ célnak (Isten országának) elérését vagy pedig gátolja azt. Isten atyaságához és igazságához hozzátartozik, hogy embergyermekeit esendõségükben is szereti és botlásaik ellenére sem taszítja el magától. Isten minden embert hív és vár a hozzávezetõ ,
útra egész életük folyamán, és ha letévednek errõl az útról, akkor is  szeretettel fogadja megtérésüket. Miként Istent az ember hitében találja meg és lelkében találkozik vele, úgy az elkövetett rossznak és az elmulasztott jónak a megbánása is a lélekben kell megfoganjon és megvalósuljon a közvetlen Isten-ember kapcsolatban.
A szinoptikus evangéliumokban is fontos motívum Jézus üzenete a szeretetrõl. A hegyi beszédben a elienségeit is szeretõ emberrõl elmondható, hogy elérheti a tökéletességet a szeretetben. Mindhárom evangéliumban elhangzik Jézus egyik legismertebb és sokszor idézett kijelentése az összes parancsokat egyesítõ és felülmúló két fõ parancsról, Isten, ületve a felebarát szeretetérõl. Isten és az embertársak iránti szeretet nemcsak megõrzi fontosságát a jánosi írásokban, hanem még ki is egészül azzal a jézusi intelemmel, hogy a tanítványok maradjanak meg az õ szeretetében. Az elsõ jánosi levélben fogalmazódik meg az Isten lényegérõl adott legszebb, legmélyebb és felülmúlhatatlan jézusi kijelentés: Az Isten szeretet. Nem lenne túlzás azt mondani, hogy a ma kereszténységének hitvallásában ezt az isteni jeizõt illetné meg a vezetõ hely és ebbõi kündulva találhatjuk meg hitünkben a legbiztosabb fogódzót. A keresztény hit nem egyszerûen csak bízik Istenben, hanem ezt az Istent szeretetként vallva hisz benne feltétel nélkül. Ha Istenben a világmindenség teremtõjét hisszük, akkor azt is hihetjük, hogy nem történik ebben a teremtett világban semmi olyan, ami ennek hiányát és Isten haragját igazolttá tenné. A világban vannak pusztító jelenségek, amelyek szenvedéseket árasztanak az emberiségre, mint földrengések, vulkánkitörések, tengerárak és árvizek, súlyos járványok, amelyeket vallási tanítások Isten büntetésének minõsíthetnek. Ha azonban Istent feltétlen igazságnak is és szeretetnek is valljuk, akkor nem vallhatjuk az ártatlanokat, a vétleneket is sújtó csapásokat Isten egyedi döntéseinek. Egyáltalán nehéz és sok következetlenségre vezetõ feltételezés lenne a tapasztalati világ egyes eseményeit a transzcendens Isten közvetlen beavatkozásának tulajdonítani. Azt viszont vallhatjuk, hogy Isten szeretete az embert olyan fejlõdõ lénynek alkotta, aki egyre inkább képes elõre látni, kivédeni, mérsékelni vagy ellensúlyozni ezeket a csapásokat. Ilyen kollektív büntetések a jánosi teológiában sem olvashatók, éppen ellenkezõleg arra a következtetésre kapunk indíttatást, hogy mindenki csak egyénileg kerül ítéletre saját mulasztásai és cselekedetei szerint, amelyeknél a jézusi tanítások és életpélda követése, a hit és az aktív szeretet gyakorlása adja a mércét. Saját döntés és egyúttal ítélet, hogy Jézus nyomán
megszabadul-e az ember a bûn szolgaságából és életében Isten országának polgára lehet-e vagy kizárja magát ebbõl; és kárhozatossá, eltékozolttá teszi-e életét. Ezzel az evangéliumi Isten-hittel nem fér össze a szeretetnek olyan szentimentális és szubjektív felfogása és gyakorlása, mint amilyent az emberi szeretet tükröz. Isten szeretete azt jelenti, hogy az egész teremtett világ javát, minden ember üdvösségét akarja és õt nem egyedi áldozatokkal lehet egyesek felé kedvezményekre indítani, hanem a benne való õszinte hittel, a közösségért vállalt áldozatos szeretettel, amely önmagában hordja Isten jutalmát is.
Az egyetemes kereszténység hite három pilléren nyugszik, éspedig Istenen, Jézuson és a Szentlelken. Érvényes ez nyilvánvalóan az unitarizmusra is. Ez a három pillér csak együtt hordozhatja a hitet, amelynek forrása Isten önkinyilatkozása, a világ felé való kijelentõje pedig Jézus, míg a kijelentés megértésére és követésére indító isteni eredetû erõ a Szentlélek. Az evangéliumok alapján ennek a három pillérnek egymáshoz való viszonyában egyértelmû a fentebbi megfogalmazás. Az evangéliumok megírását követõen nem csupán az Atya istensége, hanem a Fiúé is és a Szentléleké is dogmává emelkedett csaknem az egész kereszténységben, bár - eretnekségnek bélyegezve ugyan - de egy kisebb "maradék" igyekezett megõrizni az evangéliumi teológiát és krisztológiát. A Reformáció radikális hajtásaként ezen az úton jár az unitarizmus is, amelyet tévedés lenne akár Jézus Krisztus, akár a Szentlélek tagadásaként jellemezni. A különbség a trinitarizmus és az unitarizmus között ebben a tekintetben ott jelentkezik, hogy az elõbbi az Egyisten második és harmadik isten személyének vallja a Fiút és a Szentlefelket, míg az unitarizmus - teljes összhangban az evangéliumokkal - Jézust földi szülõktõl született valóságos emberként vallja a Krisztusnak, a Szentlelket pedig az Atyaistentõl kapott vezérlõ erõnek. A trinitárius kereszténység történelmi érdemeit felesleges és méltánytalan lenne kétségbe vonni, de ez nem cáfolhatná meg az unitárius út evangéliumi hûségét, hiszen az egész Szentírásban nem olvasható egyetlen helyen sem Istenként más, hanem egyedül csak az Atya. Kivételként ugyan történik hivatkozás a János-evangéliumra, mint Jézus Krisztus a Fiú, Istennel az Atyával való egyenlõségének és egylényegûségének igazolására, de ez a korabeli küldetési krisztológia tartalmának félremagyarázásán alapszik. Amikor Jézus egynek mondja magát az Atyával, az csak a küldetés hitelességét, a teljesértékû közvetítõi, kijelentõi felhatalmazást volt hivatott jelezni  anélkül, hogy feloldaná a küldött ember Krisztus teljes függõségét az õt elküldõ Istentõl, az Atyától.