Unitárius Arcképcsarnok 2.

Kelemen Miklós:

HELTAI GÁSPÁR

Magyarországi Unitárius Egyház
Kiadja a Heltai Gáspár Kft.
Felelős kiadó: ifj. Bencze Márton

Budapest, 1999

Tartalomjegyzék:

Bevezető					1.o.
HELTAI GÁSPÁR				2.o.
Hivatkozások					18.o.
Heltai Gáspár munkái				19.o.
Heltai Gáspár kiadványai			19.o.
Heltai Gáspárral foglalkozó irodalom	20.o.

Bevezető

A XVI. század kolozsvári polgárainak egyik legsokoldalúbb és Legismertebb alakja Heltai Gáspár volt.
A hosszú és változatos életutat befutott Heltai sok mindennel foglalkozott. Volt katolikus pap, protestáns lelkész, nyomdász, író, adószedő, építész-vállalkozó stb., de a politikai küzdelmekben és háborúkban oly gazdag századok alatt Heltait is utolérte a feledés sorsa.
A magyar irodalom megújulásának korszakában az irodalomtörténet képviselői munkáit újból és újból bemutatták, de újrafelfedezésére csak 1975-ben, halálának négyszázadik évfordulóján került sor. Ekkor és a következő években többen foglalkoztak Heltai bemutatásával, de ezen munkák többsége nem a korabeli Heltairól nyújtottak tárgyilagos képet, hanem életének és munkásságának a kor reá vonatkozó megállapítását mutatták be. Nem tudtak szabadulni sem a tekintély elvének súlyától, sem a felekezeti beállítódottságtól, de éppen ilyen akadályt jelentett az akkor uralkodó ideológia is.
Jelen tanulmány a részben megváltozott körülményeknek köszönhetően - bár a teljesség igénye nélkül -, egy teljesebb Heltait kíván bemutatni. Azt a polgárt, aki nem félt újabb és újabb vállalkozásba kezdeni, és aki magáévá tette a reformáció minden ágazatát, hogy végül a dogmamentes unitarizmus képviselőjeként fejezze be életét. Heltai azt a polgári típust képviselte, aki hitét nem választotta külön a gyakorlattól, és ebben is utat mutatott napjaink felé, melynek polgári életformája hasonló követelményeket támaszt.
Hogy az alábbi munka elérte-e és milyen mértékben e célt, döntse el maga az olvasó.

Budapest, 1999. május hava
Kelemen Miklós lelkész

HELTAI GÁSPÁR

A XVI. században élt Heltai Gáspárral meglehetősen sokan foglalkoztak, hozzávetőleg kétszáz tanulmány igyekezett bemutatni főleg irodalmi munkásságát.
Az unitárius irodalomban Simén Domokos 1877-ben a nagymúltú Keresztény Magvetőben Az unitáriusok kolozsvári főiskolájának könyvtára címín munkájában emlékezett meg Heltairól, de csak munkáit sorolta föl, életéről nem közölt figyelmet érdemlő adatokat. Ugyanott 1888-ban Benczédi Gergely ifj. Ferencz Ádám levele Amszterdamból című közlésében kritizálta a Heltai-féle nyomda állapotát. Ez évben még Jakab Elek Kolozsvár történetében, majd 1891-ben - elsőként - Bodnár Zsigmond méltatta bővebben A magyar irodalom történetében Heltai irodalmi munkásságát.
1898-ban Ürmössy Lajos Kolozsvár kereskedelme és ipara története című munkájában találkoztunk Heltai nevével, hogy aztán a XX. század elején Kanyaró Ferenc Dávid Ferenc című (1906), ezt követően Borbély István Heltai Gáspár (Keresztény Magvető 1907), Unitárius polemikusok a XVI. században (Keresztény Magvető 1909), a Heltai féle Biblia (Magyar Nyelvőr 1910), Erdélyi szászok Iutheránizmusa (Magyar Nyelvőr 1910), végül Kanyaró Ferenc Mélíus Ihász Péter legutolsó költők munkája címen (Keresztény Magvető 1912) értekezzen röviden Heltai Gáspár munkásságáról.
1918-ban Boros György ismertette a Heltai nyomdát.
1924-ben Borbély István Irodalomtörténete mondott bővebbet Heltai Gáspárról.
1934-ben Gál Kelemen Mikor és hogyan lett az ó-vári protestáns főiskola unitáriussá, és a következő évben kiadott A kolozsvári unitárius kollégium története című munkája szólt Heltai Gáspár felöl.
A harmincas években Szent-Iványi Sándor Dávid Ferenc és a tömeg (Keresztény Magvető 1937), az ötvenes években Botár Imre Heltai Gáspár Hálója (1956), a hatvanas években Szász János az Unitárius Életben írt két dolgozata Négyszáz év előtt (1968), és Az unitárius hit terjedésének eszközei a XVI. században (1968) foglalkozott Heltaival. 1947-ben a Keresztény Magvetőben jelent meg Erdő János tollából Heltai Gáspár, az igaz keresztény vallás prédikátora, 1982-bon Bencze Mártontól Holtai Gáspár magatartásmodellja {Unitárius Élet}, 1984-bon Kaplayné Magas képzettségű unitárius nyomdászok a T 6. és 17. században című tanulmánya zárta a Holtaival foglalkozó unitárius jellegű munkákat. Ezek, amint címükból is kitűnik, a nagy reformátor életművének csupán egy-egy mozzanatát mutatták be.
Szeretnénk most azt a Holtait bemutatni, aki a XVI. század unitarizmusának egyik kimagasló alakja volt, de a reformáció mindhárom egyházának képviseletében kiválót alkotott.
Holtai-életművel az irodalom mindmáig nem jelentkezett. Igaz, ennek az is oka, hogy az utóbbi fél évszázadban a régi irodalom nem tartozott az irodalomtörténet érdeklődési körébe, valamint Holtai Kolozsvárt fejtette ki szerteágazó munkásságát, és a politika nem tette lehetővé a helyszíni kutatásokat.
Holtai halálának négyszázadik évfordulója (1975) lendületet hozott a kutatásban. Főleg a „kezdeményező" Holtait mutatták be, kit korának „legjellegzetesebb" típusának neveztek. Bár ez a vélekedés hízelgő, de nem reális. Holtai ugyanis mindig az újat és a jobbat kereste, de ebben a vele azonos kortársa csak egy volt: Dávid Ferenc. De kettőjük viszonyában - amint Féja Géza írta Régi magyarság című munkájában (1943) Dávid Ferenc a nap, Holtai pedig a körülötte keringő bolygó. Holtai tehát nem kora „tipikus képviselője", hanem egyik vezéregyénisége volt.
A Holtaival foglalkozó eddigi irodalom ugyan forrásértékű, de csak a kor ítéletét tartalmazza, és az utóbbi időszakban is problematikus. Így például nem tudott szabadulni a tekintély elvétől. A legtöbb munka ugyanis Bod Péter téves közlésére támaszkodott, és így kérdőjeles Holtai születési helye, életkora és nemzetisége is. De figyelmen kívül hagyták az „öreg" szó korabeli jelentését is, és nem figyeltek föl a humanista írók szerénységére, mellyel saját munkájukat ítélték meg.
Jelen tanulmány Holtait mint a XVI. század unitarizmusának egyik kimagasló alakját kívánja bemutatni, azonban a teljesség igénye nélkül. Azt a Holtait, aki evangélikus és református korszaka után az unitárius egyházhoz csatlakozott, de minden korszakában az erdélyi protestáns magyar kulturális élet felvirágzását szolgálta.
A Holtai korabeli Erdély a politikai önállósulás útját járta. Támadó és védekező háborút folytatott a két szomszédos világhatalommal, a Habsburg-házzal és a török birodalommal. A fejedelemségben és a hozzá tartozó Részekben ugyan politikai és vallási szabadság uralkodott, de nem volt mentes a vallási forrongásoktól sem. Székely Erzsébet(1) a szellemi mozgalmak politikai összefonódását vizsgálva arról szólt, hogy a reformációt megelőzték az eretnekmozgalmak és a polgárságnak a feudalizmus ellen folytatott harca. Hangsúlyozta, hogy az egyház a feudalizmusnak vált támaszává, emiatt a német reformáció két ágazatra, a Luther vezette mérsékelt polgári ellenzékre és a paraszt-plebejusok forradalmi pártjára oszlott.
A németországi reformáció két irányzata az erdélyi reformációban nem volt jelen. Az erdélyi reformációval jelentkezett vallások a politikai megosztottságot erősítették, mely a magyar-török és magyar-német ellentétben jutott kifejezésre.
A Heltai korabeli Erdély egyik legfejlettebb és legjelentősebb szellemi központja Kolozsvár volt, melyre a városi polgárság kialakulása, a humanizmus, a reneszánsz és a reformáció nyomta rá bélyegét.
Jakab Elek(2) és nyomában a várossal foglalkozó történészek Kolozsvárt az ipar, a kereskedelem és a kultúra központi helyének nevezték. Ipara hírneves volt, kereskedelmi kapcsolatai pedig Erdélyen túlra is kiterjedtek. A remekműveiről híres ötvös céh több száz embert foglalkoztatott, volt pénzverde és pénzváltó műhely is. Egyre több nemes telepedett le a városban, és ez egy idő után a magyarok többségét jelentette. Székely az erdélyi reformáció sikerét az államhatalomnak a reformációhoz való csatlakozásában és a reformáció mind a három ágazatának központi elismerésében látja.
Borbély István(3) szerint a reformáció szellemi kincseinek terjesztésére az élő szó volt a legalkalmasabb.
Erdő János(4) az erdélyi reformáció fejlődését a szabad vallási viták eredményének könyvelte el.
Harsányi Zoltán(5) az erdélyi hitviták jelentőségét abban látta, hogy velük egy időben szőnyegre került az elnyomással járó felelősség kérdése.
Klaniczay Tibor(6) a reformáció történelmi érdeméül a nyomtatott könyv terjedését említette, de Harsányí ígen számottevőnek tartotta a kéziratban terjedt munkákat is.
Heltai születési helyének és idejének meghatározása is problematikus. Sebesi Pál(7) említi, hogy Heltai születési helyéről és idejéről mind a régi, mind a mai irodalomtörténet egymásnak ellentmondó és esetenként téves állításokat közöl. Szabó András(8) megállapította, hogy a legtöbb munka a XVII. század első felének kiváló történetírója, Bod Péter nyomán, Heltait a Szeben megyei Heltau községből származottnak mondta, és származására nevéből következtetett. Kozma Borbála(9) munkájában a „személyes élmény helyszíni hatására" döntött Heltainak Heltauból való származása mellett. 1975-ben Szabó András már óvatosabban fogalmazott. Szerinte Heltai neve a születés helyének kérdésében nem irányadó.
Legfeljebb utalás lehet arra, hogy Heltauról vehette eredetét, de nem zárja ki azt a lehetőséget, hogy valamely más helységben született.
Heltai születési helyének kérdését Borbély István oldotta meg. Borbély szerint Heltai Nagyszebenben született. Apja Haltner János jómódú mesterember volt, aki e városban élte le életét.
Sebesi Pál osztotta Borbély megállapítását. Elmondta, hogy Heltai apja Nagyszebenben háztulajdonos volt, és neve már szerepelt a város 1484-ik évi adójegyzékében is. Tagja volt a városi tanácsnak, és többször kapott megbízást városának képviseletére. Fia, Gáspár kolozsvári tartózkodása alatt azért élvezte a szebeniek támogatását, mert e városnak volt szülötte. Elképzelhetetlen - írta Sebesi -, hogy ha Heltai nem szebeni származású, akkor is részesült volna a városi tanács támogatásában.
Heltai születési évét illetőleg is megoszlottak a vélemények.
A Heltaival foglalkozó irodalom túlnyomó többsége születési évét ismeretlennek mondta.
Székely Erzsébet nem foglalt állást a születési idő kérdésében. Mindössze megemlítette, hogy azt egyes följegyzések 1515 és 1520 körülire, mások 1490-re tették, de az utóbbi föltevést tartotta helyesnek.
Botta István(10) - tizenhét ével később - a születés időpontját a XVI. század fordulópontjára helyezte.
Ugyanebben az évben Varjas Béla(11) - Teutschra hivatkozva - a születés évéül 1520 tájékát határozta meg. Arra is fölhívta azonban a figyelmet, hogy Waldapfel József(l2) Heltai születési évének 1490-et tekintette. Szerinte azonban Waldapfel időmeghatározása arra a Heltai nevű ifjúra vonatkozott, aki - állítólag - az 1500-as években iratkozott be a bécsi egyetemre, de aki nem lehetett azonos a mí Heltainkkal.
Heltai születési évének kérdésével függ össze Szent-Iványi Sándor(l3) tanulmánya is, melyben a szerző megemlíti, hogy 1568-ban, a gyulafehérvári hitvitáról hazaérkező Dávid Ferencet üdvözlő tömegben ott volt Heltai is, de megjegyezte, hogy nem lehetett a Dávidot vállaikon vivők között, mert ebben az évben „ötvenen felül kellett lennie, és egészsége sem volt a legkifogástalanabb".
Székely Erzsébet már említett munkájában megjegyezte, hogy az egyik hitvitán Heltai ellenfele, Hellopeus lemondott a vele való vitatkozásról, mert olyan tiszteletreméltó „ősz öreg ember" ellen nem akart beszélni. Waldapfel szerint Heltait mindenki annyira öreg embernek ismerte, hogy 1565-ben Szikszai Fabricius Balázs, Heltai Bonfini kiadásához írt előszavában, már csak ősz haja miatt is „tiszteletreméltó öreg"-ként említette. Maga Heltai is - ebben az időben - olyan öreg embernek mondta magát, aki csak különös isteni kegyelemből remélhette életének még egy-két évvel való megtoldását. Amint Waldapfel megjegyezte, így saját maga felől sem nyilatkozhatott egy negyvenöt-ötven, de még egy hatvanéves ember sem.
Heltai öregségének kérdését Varjas Béla oldotta meg.
Elmondta, hogy a reneszánsz és a humanizmus az embereket két csoportra osztotta, az ifjakra és a vénekre. Ez a ServiusTulliusra, az időszámítás előtti VI. században élt bölcsre visszavezethető kategorizálás szerint a 45 éven aluli embereket fiatalnak (iuvenis), a 45 éven felülieket vénnek (senex) nevezték. Egyébként - írta Varjas - Heltai korában a „vén" jelzőnek sem az értelme, sem a hangulati velejárója nem volt a maival azonos. Különben is a XVI. században az öreg szó a „nagy" értelmével azonosult, a vén és az agg szó egyaránt az idősebb korosztályt jelölte. A kettő közül a vén volt az enyhébb, a kevésbé koros emberek jelzője - szögezte le Varjas.
Heltai szász eredetű volt, és mindvégig kiállt szász nemzetisége mellett. A szászból magyarrá lett Heltait Székely Erzsébet mutatta be. Leírta, hogy Heltai „személyes hivatásának" érezte a korabeli magyar-szász ellentétek tompítását, mely a kolozsvári Szent Mihály-templom használata miatt robbant ki. Székely szerint Heltai 1548-ban azért utasította vissza Beszterce város papi állását, mert attól tartott, hogy távozásával „végsőkig menő' vérontás és harc kezdődne a plébánia birtoklásáért. Heltai Székely szerint - írói minőségében is a két fél szellemi szükségletének kielégítésével az ellentétek tompítására törekedett. Számolt a magyar anyanyelvűek számbeli növekedésével, de mindvégig szívén viselte a szászok érdekeit is. Székely azonban azt is leszögezte, hogy Heltai bár „mindvégig szásznak vallotta magát", de németül csak a szászoknak prédikált.
Családjának bemutatásával többen is foglalkoztak.
Borbély István Heltai atyjáról és leánytestvéréről tett említést. Atyja a már emutett szebeni polgár, Heltner János volt, akit John vagy Hans Helternek is neveztek.
Leánytestvére Magda, előbb Reihestorffer Nicasius, majd a kenyérmezei vitéz, Hecht János hasonnevű fiának volt jegyese. 1523. áprilisi házasságukat leányszöktetés és hosszú pereskedés előzte meg.
Heltai édesanyjának neve és kiléte ismeretlen.
Felesége - Sebesi Pál szerint - Gyulai Pál lelkész és bibliafordító leánytestvére, Zsófia, akivel 1545 nyarán kötött házasságot. Az esküvőn szülővárosának, Szebennek tanácsát Lugosi Péter képviselte. Házasságukból három gyermek, két leány, Zsófia és Borbála és egy fiú, az ifjú Gáspár született.

Zsófia férje a kolozsvári patrícius családból származott Eppel János volt, aki Wittenbergben is tanult, és később a kolozsvári szász unitáriusoknak volt lelkésze.
Borbála háromszor kötött házasságot. Első férje Georg Ottman kereskedő, a második Dávid Ferenc testvére, Péter, a harmadik Enyedi György, az unitáriusok harmadik püspöke volt.
Az ifjú Gáspár nyomdász és Kolozsvár jegyzőjeként működött.
Sebesi a Heltai család történetét öt nemzedéken át követte. A család történetének ismeretét azért tartotta fontosnak, mert az megmutatta a kolozsvári reformációkorabeli lakosság felekezeti sokrétűségét. Heltai apja ugyanis a katolikus vallást követte. Fia végigment a reformáció mindhárom ágazatán, és unitáriusként halt meg. Az ifjabb Heltai és annak közvetlen leszármazottjai is az unitárius vallást követték, mígnem az egyik családtag a református egyházhoz csatlakozott.
Heltai gyermek- és ifjúkoráról nincs tudomásunk. Az életére vonatkozó első megbízható adat wittenbergi tanulmányútjával kapcsolatos. Borbély, már említett munkájában elmondta, hogy a wittenbergi egyetem tanárai örömmel fogadták a továbbtanulni kívánó magyar diákokat. Melanchton nemcsak anyagilag támogatta őket, hanem levelezés útján tovább is kapcsolatban maradt velük. Heltai - Jakab Elek szerint - 1542ben ment Wittenbergbe, de ahogy Ferenczi Zoltán(l4) írta, itteni tanulmányait csak a következő évben kezdte el. Kozma Borbála szerint Heltai, mint sok korabeli társa, a papi pályát a fölemelkedés útjának tekintette. Erdő János szerint Heltai a brassói szász Hontér János ajánlásával ment Wittenbergbe, és magával vitte - Hontér megbízásából - a szász reformáció megszervezését szolgáló szabályzatot.
Heltai Wittenbergben nemcsak teológiai tanulmányokkal foglalkozott, hanem tanulmányozta a reformációt és a humanizmust is, és bepillantást nyert az európai művelődés szélesebb területeire. Amint Borbély megjegyezte, itt szerezte be a későbbi időszak bibliafordításához szükséges anyagot. Itt ismerkedett meg azokkal a meseírókkal, akiket „Fabulái" elkészítésénél használt. De az sem lehetetlen, hogy itt mélyült el a könyvnyomtatás ismereteiben is.
Ha elfogadjuk, hogy Heltai 1510 és 1515 között született, akkor közel 30 éves korában jutott ki Wittenbergbe. A késői továbbtanulásból Waldapfel József arra következtetett, hogy ekkor Heltainál már több éves papi tapasztalata volt, különben nem érte volna be egy esztendei továbbtanulással. Waldapfel az Orlandus família naplójára hivatkozva azt írta, hogy Heltai a wittenbergi útra, mint a szász városokban már jól ismert, meglett ember vállalkozott, hogy Luther és Melanchton közelében erősödjön meg az új hitben.

Egybehangzó vélemények szerint Heltai 1544-ben jött vissza Kolozsvárra, hogy az Adorján esperes halálával megüresedett papi állást betöltse. Erdő János szerint Heltai a kolozsváriak hívására ment haza, hogy további tevékenységével is „Istennek és az ő egyházának szolgáljon". Jakab Elek is úgy tudta, hogy Heltai meghívással lett Adorján plébános utódja. Székely Erzsébet szerint, Heltait Brassóba is meghívták papnak, de ő élete végéig Kolozsváron maradt, mert őt nemcsak hívei szerették, hanem ő is szerette Kolozsvárt. Krónikájában meg is jegyezte, hogy „ebben a vármegyében van a híres, neves Kolozsvár, mely neki második hazája".
Székely Erzsébet a korabeli nyomdákkal kapcsolatban elmondta, hogy azok a XVI. században nemcsak kulturális missziót töltöttek be, hanem nagy szerepet játszottak az új társadalmi eszmék terjesztésében is. A közvélemény irányításának hathatós eszközeként, nemcsak a haladó városi polgárság figyelmét vonták magukra, hanem az uralkodó osztályét is, amely igyekezett a nyomda szellemi irányítását megszerezni. Székely e törekvésnek tulajdonította a korabeli nyomdák korlátolt termését.
A kolozsvári Hoffgréff-Heltai nyomda ez alól kivétel volt, mert önálló üzemi vállalkozásként jött létre, és a tulajdonosok rendelkeztek fölötte. A nyomda alapítója, Hoffgréff, wittenbergi és nürnbergi tanulása után, Heltai hívására jött Kolozsvárra, hogy e városban segítse az erdélyi humanista-protestantizmus törekvéseit.
Székelyen túl Czobel Ernő(15) is úgy tudta, hogy a közös nyomdai vállalkozásba Hoffgréff a nyomdai fölszerelést, Heltai a helyiséget, a pénzt és a tekintélyt adta. Varjas Béla szerint a műhely fele-fele arányú tulajdonban volt, és az egyik elhalálozása esetén úgy vált egészében a másik tulajdonává, ha az a nyomda felének értékét 400 forintot, az elhunyt özvegyének megfizette.
A nyomda Heltai életében, Szilágyi Sándor(16) szerint csak másodrendű szerepet töltött be, mig Botta István az ellenkezőjét állította. Ugyanis szerinte - Heltai a nyomdát nem csupán kedvtelésnek tekintette, hanem elsősorban a lutheri program megvalósítására használta, hogy protestáns szellemű anyanyelvi munkákat adjon az olvasók kezébe.
A közös nyomdai vállalkozás hamar derékbatört.
A Varjas által feudálisnak mondott „házfüzemet" 1552-ben Heltai, majd 1553-tól Hoffgréff egyedül vezette. Hoffgréff elhalálozásával a már említett társtulajdonosi feltétel alapján, az egyedüli tulajdonos a helvét reformációval szimpatizáló Heltai maradt, aki olyan új nyomdának vetette meg alapját, amely a továbbiakban már teljes anyagi és szellemi függetlenséget élvezett. Ezt a nyomdát - mondta Kozma - már az olvasóközönség igényelte, és Heltai nagy körültekintéssel vezette.

A nyomda - írta Bodnár Zsigmond(17) Irodalomtörténet-ében - bámulatos tevékenységével a kor irodalmi működésének vált központi műhelyévé, amelyben Ürmössy Lajos(l8) és Jakab Elek szerint is, Kolozsvár művelődéstörténetében áldásos korszakot töltőn be, és kezdetét vette a nagyszámú latin, magyar egyházi és tudományos, valamint gyönyörködtető munkák kiadása.
Jakab Elek kimutatása szerint 1550-tót 1579-ig huszonegy hazai nyomda százhét könyvet jelentetett meg. Ebből Heltai nyomdájából 29 könyv került ki, melyből húsz magyar, hét latin és kettő volt német nyelvű.
A Heltai-féle nyomda működésével kapcsolatban Molnár József(l9) elmondta, hogy a Krakkóban és Bécsben készülő első magyar nyelvű munkák kéziratán a nyomdák nem változtattak. Miközben Molnár a nyomdászokat három csoportra osztotta, Heltait abban a harmadik csoportban említette, amelyben a nyomdászok saját „nyelvállapotuknak" megfelelően átformálták az eredeti szöveget. Heltai ugyanis fontosnak tartotta a meglevő helyesírási rendszer kidolgozását, ezért egyeztette a meglevő helyesírási rendszereket, és ezzel lerakta a magyar helyesírás alapjait. Molnár megítélése szerint ennek a Heltai-féle „erőszakosságnak" a magyar irodalmi nyelv látta hasznát.
Varjas szerint a nyomdában háromféle betűsorozattal dolgoztak: korszerű reneszánsz típussal, az Európa-szerte elterjedt vaskos és szögletes betűket nyomó, kevésbé modernnel, és volt egészen kisméretű, csak rövid szöveg nyomására alkalmas sorozat.

A nyomdából kikerülő könyvek díszei - Soltész Zoltánné(20) szerint - Jacobus fametsző keze munkáját dicsérték. A metszeteket a harmóniára törekvés, a világos vonalvezetés jellemezte. A nyomda három iniciálé készlete virág- és levélmotívumokkal, fantasztikus torzlényekkel és gyermekalakokkal emelte a könyvek értékét.
A könyvek záródíszei olasz motívumokra utaltak. Babérlevélből és akantuszvirágból készült díszes velencei eredetről tanúskodtak. A könyvet díszítette Kolozsvár babérkoszorúba font címere is. A külső kivitelezésgól Lofflerer Joachim könyvkötő gondoskodott.
Lofflerer nem volt unitárius, de Hegepei János Adattárában megemlítette (1971), „hogy az erdélyi unitárius műveltség terjesztői sorába tartozott". Szerinte Lofflerernél nem vallási hovatartozása a lényeges, hanem az, hogy milyen közösség szolgálatában működött. Mint keresett könyvkötő, dolgozott az ifj. Heltai és Enyedi György szolgálatában is. A nyomdával kapcsolatban szólni kell a papír előállításáról is. 
Bogdán István(2l) kimutatta, hogy a hazai harmadik papírmalom létrehozója Heltai Gáspár volt. A papírmalom alapítási idejéről nincs írott emlék, az valószínűleg 1563-ban kezdett termelni. A gyártott papírt maga Heltai használta főt, de a fejedelmi kancellária és a debreceni nyomda is itt szerezte be a szükséges mennyiséget. A malomból kikerült papír vízjele a címerpajzsban hullámos halmokon álló, leveles fára tekeredő kígyó volt. A kígyó szájában és a fa tövében is egy-egy koponya, balról és jobbról Heltai monogramjának egy-egy betűje (G. H.) látszott.
Bogdán szerint a papírmalom Kolozsváron működött 1563-tól 1587-ig, az alapító neve Heltai Gáspár volt. A malom tulajdonosa Heltai halálát követően 1574-tót 1584-ig özvegy Heltai Gáspárné, 1587-től leánya, Hertel Pétemé, társtulajdonos Segesvári Gáspár. Az épület a Szamos vizén található és felszerelése egy kád. Bogdán szemléletesen írta le a papír készítésének folyamatát, a papírkészítés eszközeit, a papírmalom gépeit. A szász anyanyelvű Heltait a XVI. század legszebben író magyar nyelvű írójaként tartották számon.  

Nézzük, hogyan vélekedett az irodalomtörténet Heltai nyelvismeretéről.
Ferenczi Zoltán a múlt század végén úgy tudta, hogy Heltai serdülő ifjúként 1536-ban, vagy már kolozsvári lelkészként kezdett a magyar nyelv tanulásához. Erre Ferenczi a Részegségnek és tobzódásnak című dialógus előszavából következtetett. Ugyanekkor Beöthy Zsolt(22) Heltainak csupán zsidó és görög nyelvismeretével foglalkozott, és mind a kettőt negatívnak ítélte. „Kínos látvány - mondta -, hogy miként vergődik a dogmatikus fejtegetések visszaadásában."
Egy évtizeddel később Borbély István Heltainak csak a latin nyelvben való jártasságát ismerte el, mondván, hogy sem Erdélyben, sem Wittenbergben nem volt alkalma a héber és a görög nyelv elsajátítására.
Öt évtizeddel később Székely Erzsébet Heltait rendkívüli nyelvtehetségnek mondta, aki, hogy a nyelvet elsajátítsa, átnézte a régebbi magyar nyelvű könyveket. Erős nyelvérzéke lehetővé tette, hogy beavatkozzon mások, nála megjelenő munkáiba.
1973-ban Varjas Heltai stilusából azt a következtetést vonta le, hogy a beszéd alapelemeit már gyermekkorában elsajátította. Az említett Dialógus Kendi Antalhoz írt ajánlásából vett idézet: „te kegyelmed jó néven vegye, ha szinte tiszta magyarsággal írva nincsen, te kegyelmed megbocsássa, mert jól tudja tekegyelmed, hogy nyelvem szerint szász vagyok, s ezt a keveset tizenhat évig tanultam”. Varjas ebből a szövegből azt a következtetést vonja le, hogy Heltai vallomása a humanistákat utánzó szerénységnek a kifejezése, akik minél szebben írtak latinul, annál inkább mentegetőztek latin stílusuk fogyatékossága miatt. Varjas föltételezte, hogy ha Heltai nem bízott volna magyar nyelvtudásában, magyar anyanyelvű barátai közül bárkivel kijavíthatta volna Dialógus-át. Abban azonban nem kételkedett, hogy Heltai magyar nyelvtudását tizenhat évig tökéletesítette.
Egy évvel később Barcza Béla(23) bámulatosnak ítélte Heltai gazdag szókincsét és folyékony előadási módját, de nyelvtudását illetően nem bocsátkozott találgatásokba. Ugyanebben az évben Nagy Józsefz4 már részletésebben boncolgatta Heltai nyelvtudását. Elmondta, hogy Heltai korában a héber nyelv tanulása az egyházi iskolákban és az egyetemeken történt. Megítélése szerint Heltai már iskolás éveiben tanulhatta a héber nyelvet, és tanulta később Wittenbergben is. Nagy József azt is közölte, hogy a korabeli iskolák nyelvtanításában Caporius módszerét alkalmazták, azaz előbb felolvasták a bibliai szöveget, aztán összehasonlították a héber biblia szövegével. Ezt követte a kapott eredmény megvizsgálása, a nyelvkönyvnek és a rabbik véleményének áttanulmányozása. Ezután hasonlították össze a görög és a héber szöveget, és állapították meg az eltéréseket. Nagy szerint azonban a nehézséget nem a héber nyelv megtanulása, hanem annak sajátos lelkisége, a héber ószövetségi gondolkozásba való behatolás jelentette.
A XVI. századi erdélyi reformáció utolsó hajtása az Isten egyszemélyűségére alapozott unitarizmus volt.
A reformáció ágazatain keresztülment Heltai is e vallásnál állapodott meg. Ennek oka Heltai társadalombírálata mellett a mindig újat kereső lelke volt.
Tudott, hogy Heltai születésétől 1544-ig a római katolikus egyház, 1544-től 1559-ig a lutheri, 1559-től 1569-ig a helvét, és 1569-tót az unitárius, az akkori kolozsvári, majd az antitrinitáriusnak nevezett egyház híve volt.
Mivel a Heltai életével foglalkozó irodalom az unitárius egyházhoz csatlakozásának indítékával és az unitárius egyházban kifejtett tevékenységével alig-alig foglalkozott, lássuk, hogyan ismerkedett meg az unitarizmussal, és hogyan vált annak aktív képviselőjévé?
Erdő János elmondta, hogy Heltai a reformáció radikális irányzatával, az unitarizmussal először az 1560-as évek második felében találkozott, de mint a reformáció akkori helvét irányzatának képvselője, az irányzattal nem rokonszenvezett. Az unitarizmus elleni tiltakozásaként mondott le akkori prédikátori állásáról. A Gyulafehérváron tartott II. hitvitán (1568. március 8-17-ig) jelen volt Heltai, részt vett a jegyzőkönyv vezetésében. Hogy az unitarizmus megerősödését elősegített hitvita végzésével Heltai mennyire nem azonosult, azt lemondásának további fenntartása bizonyította. A következő évi váradi hitvitán is jelenlévő Heltai már az unitarizmust képviselte. Hogy az unitarizmushoz való csatlakozását mi eredményezte, arra ismét többféle válasz ismert. A Pallas Nagy Lexikon(25) szerint például Heltai azért lett unitárius, mert híveinek többsége már ezen irányzathoz csatlakozott. 
      A kérdésre Erdő János adta meg a feleletet.
Heltai nem kényszerből vagy érdekből követte Dávid Ferencet mondta -, hanem abból a meggyőződésbók amelyre humanista és bibliacentrikus gondolkodása hosszú vizsgálódás és lelki küzdelem után juttatta el. Az unitarizmushoz való csatlakozását így jelentette be a nagyközönségnek: „vallom, hogy a Szentírással összhangban meggyőződtem lelkiismeretemben, hogy azoknak tanítása, akiket újítók névvel jelöltem, Isten szent és győzhetetlen igazságát képviselik, mely prófétai és apostoli iratokban alaposan ki van fejtve. Ennek az egy Istennek igaz ismeretében áll az egyedüli örök üdvösség. Ezt nyíltan és ünnepélyesen vallom és állítom." Heltai az unitarizmus mellé való nyílt csatlakozása után eleget  tett a városi tanács többszöri felszólításának, és mint unitárius prédikátor támogatta Kolozsváron az egy Istenben hívők egyházát.
Bodnár Zsigmond - Erdő János előtt mintegy nyolcvan évvel - azt a véleményét juttatta kifejezésre, hogy „a múlt távlatából nehéz ítélni. Mi csak - mondta - Heltai munkásságát látjuk és hálával vagyunk azért eltelve." '
Varjas Béla sem állt távol Erdő és Bodnár véleményétől, és a kérdésben igen tárgyilagosan nyilatkozott. Heltai vallásváltozásait lelkiismereti kérdésnek tartotta.
Székely és Waldapfel egyetértettek abban, hogy Heltai nehezen tudta követni Dávid Ferencet és évek teltek el, míg a gyulafehérvári hitvita után meggyőződött Isten egysége felől.
Gagyi Sándor(26) szerint Heltai kezdetben teljes erővel szembefordult „Árius feltámadott tanításának", de látva, hogy milyen sokan csatlakoztak hozzá, feladta a harcot, irányt változtatott, és ő is unitárius lett.
Az irodalomtörténet egyetértett azzal, hogy Heltai irodalmi programja Luther reformátori művelődéspolitikai célkitűzését követte. Azaz tankönyvek, hittani művek, bibliafordítás, vallásos felvilágosító munkák, bírálatok, elmélkedések és erkölcsnevelő munkák kiadására törekedett.
Kozma Borbála a lutheri hatás tükröződését az egyes művekhez való viszonyulásból, a fordításból és az átdolgozásból vonta le. Amint mondta, Heltai is azoknak írta munkáit, akiket magával ragadott a reformáció, de őt nem szűk patriotizmus vezette, hiszen munkásságát az egész magyarság szolgálatába állította.
Varjas Béla szerint Heltainak volt külön kiadói elve is, és ez kiterjedt a műhelyéből kikerült munkák egységesen szabályozott helyesírására, áttekinthetőségére, a tartalmi és vallási felfogásra és a politikai törekvésekre. Bár Varjas Béla úgy tudta, hogy Heltai minden jelentősebb és terjedelmesebb könyvét mecénások segítségével jelentette meg, Székely Erzsébet mégis e rendszerrel való szakításról adott számot. Amint mondta, Heltai a könyv tömegcikké tételére törekedett. Ennek érdekében olyan munkákat nyomatott ki, amelyek alkalmasak voltak az olvasótábor növelésére. Heltai hamar fölismerte, hogy csak a szélesebb magyar olvasóközönségre érdemes támaszkodni. Ezért ahhoz a magyar közönséghez fordult, amelynek eddig Erdélyben sem nyomdája, sem protestáns irodalma nem volt. Székely Erzsébet szerint ez a fölismerés tükröződött Heltai könyvkiadói működésében.
Horváth János(27) a Heltai-nyomda helyesírást szabályozó szerepét emelte ki, és a minden hangra kiterjedt tudatos és következetes helyesírást méltatta.

Erdő János megítélése szerint Heltai könyvkiadói politikáját a humanizmus és a reformáció együttesen határozta meg. Amint mondotta, Heltai különböző tematikájú művei a protestáns felekezetek szükségleteinek kielégítését szolgálták. Székely Erzsébet a vallásos kiadványok műfaji sokaságára és arra hívta föl a figyelmet, hogy a könyvek kinyomatása protestáns szempontból úttörő jellegű volt.
Heltai a magyar irodalomban a protestantizmust képviselte, és a lutheri programnak megfelelően bibliafordítással, hittani művekkel és erkölcsnemesítő munkákkal jelentkezett.
Kozma Borbála szerint Luther azoknak írt, akiket magával ragadott a reformáció. Luthertől eltérően azonban Heltai munkáit külön kiadói elv és a vallási kérdésekkel összefonódott politikai célkitűzés is vezette.
Erdő János közelebb állva Heltaihoz, könyvkiadói tevékenységében a humanizmus és a reformáció együttes jelenlétét határozta meg. Amint mondotta, Heltai témaválasztásaival a protestantizmus igényeit szolgálta. Székely arra figyelmeztetett, hogy Heltai könyvkiadása még protestáns szempontból is úttörő jellegű volt.
Heltai - unitárius korszakát megelőzően - jelentős, a protestantizmus elveit tükröző munkával, egy katekizmussal, egy bibliafordítással, egy erkölcsi jellegű párbeszéddel és egy mesegyűjteménnyel jelentkezett.
Ezek ismertetését az irodalomtörténet már elvégezte.
Ezért az alábbiakban a még nem unitárius Heltai munkájának ismertetésében rájuk támaszkodunk.
Heltai Kis Katekizmusával még katolikus korszakában, 1550-ben jelentkezett, és a lutheri Kis Káté némi változtatásával készítette el. A csinos betűkkel, jó papíron és kielégítő fametszettel készült, sokáig ismeretlen munka a Cserei Könyvtárból került az Erdélyi Múzeumba. A könyv kivitelezése Jacob Lucius közreműködését igazolta.
A korabeli vallás legfőbb tételeit mutatta be, a tárgyalási módra jellemző kérdés-felelet formájában.
Ugyanezen évben adta ki Heltai - Martinuzzi helytartó rendeletére latin nyelvű kortörténeti munkáját, amely Szent László váradi sírjánál végzett tüzes vaspróbák leírását tartalmazta. E munkát Szilágyi Sándor ismertette, és a kor vallási elfogultságáról és a katolikus egyház hatalmáról is képeit kapott az olvasó.
A protestantizmussal már rokonszenvező Heltai két évtizeden át foglalkozott a Bibliának protestáns beállítottságú, magyar nyelvű megjelentetésével.
A fordítást Heltai nem egyedül végezte, hanem több munkatársával, akiket a munkában hasonló cél vezetett.

Székely Erzsébet leírta, hogy a reformáció a Bibliát tekintette a vallási eszmék hiteles forrásának, ezért nemcsak idézte, hanem olvasását is ajánlotta.
Az anyanyelvű Biblia nemcsak a keresztény hit forrásával ismertette meg az olvasót, hanem az ótestamentumi zsidóság bemutatásával felhívta a figyelmet a korabeli társadalmi élet viszonyaira, mellyel a reformáció célkitűzését is támogatta. Erdélyi viszonylatban az ószövetségi nép harcában a török és német hódítókkal szembeni elvárásokra figyelmeztetett. A munka megjelenését Csáki Mihály korlátnok és a városi tanács segítette. Az utóbbiért Martinuzzi helytartó súlyos bírságot vetett ki a városra, melynek háttere a városnak a katolicizmussal összefonódott íratlan törvényeinek betartására való figyelmeztetés és a reformációtól való elrettentés volt.
Heltai bibliafordítási céljára először az unitárius Jakab Elek hívta fel a figyelmet. Elmondta, hogy a Bibliát idegen nyelvezete miatt csak kevesen értették, és ezért szükségessé vált magyar nyelvű megjelentetése. A Pallas Nagy Lexikon szerint a fordítás csak az eredeti szöveg magyar nyelven való tolmácsolására törekedett, de Nagy József azt is hangsúlyozta, hogy ez a törekvés is a lutheri útmutatást követte.
A Heltai irányította fordítás sem nyelvezetében, sem formájában nem volt egységes. Több könyve meg sem jelent. Klaniczay Tibor szerint a fordítás jó szolgálatot tett a pillanatnyi szükségletek enyhítésére, de igazán népszerűvé soha nem vált. Ennek fő okát Klaniczay abban látta, hogy a Biblia megjelentetése folyamán Heltai többször is megváltoztatta hitét, és ezért teljes bizalommal egyik felekezet sem fordult felé.
Heltainak másik, unitárius korszaka előtti nagy jelentőségű munkája az 1522-ben megjelent A részegségnek és tobzódásnak veszedelmes voltáról való dialógus volt, mely párbeszédes formában kívánt ösztönzést adni a címben foglaltak elkerülésére.
A munka, amely Heltainak a protestáns életvitellel való rokonszenvét bizonyítja, tartalma szerint a jámbor prédikátorok hatására, az azelőtt mulatozó életmódott folytatott Antal a józan életmódra akarva téríteni Demetert, hosszas párbeszédet folytatott vele. A hétnapos párbeszéd, bár látszólag a mulatozó életmód következményeiről szólt, nem volt mentes a katolikusellenes életszemlélettó) sem. A papság életvitele visszásságainak bemutatásával felhívta a figyelmet a tanítások, illetve az amögött meghúzódó ellentétekre.
A Dialógust Heltai a német Franck Sebestyén értekezésére építette föl, de nem volt annak szó szerinti átvétele. Az eredeti munkát Heltai szólásokkal és humorral fűszerezte.

A munkával foglalkozó irodalomtörténet a pozitív bírálatok egész sokaságát vonultatta föl. Czóbel Ernő a reformáció ügyét szolgáló vallásos könyvként értékelte, amely a korabeli társadalom fölött mondott ítéletet. Elmondta, hogy a XVI. században minden társadalmi réteg gyarapodásnak indult, de a bőséges esztendőkben sokan rákaptak az italozásra, mely maga után vonta a polgári jólét hanyatlását. Heltai - Czóbel szerint - munkájával a polgárság képviselőjeként lépett föl.
Bitskei István(28) szerint a Dialógusban Heltai új színekkel ábrázolta a magyar társadalmat, de ugyanakkor fölényes gúnnyal és részletekre kiterjedő éleslátással ítélkezett a főurak pazarló, fényűző életmódja fölött.
Kozma Borbála úgy vélekedett, hogy Heltai a Dialógus szereplőin keresztül a feudalizmust bírálta, míg Barcza Béla Heltai e munkájában csak a polgári gazdagodást akadályozó pazarlást látta ostorozni.
Borbély István a Dialógus értelmezésében egy lépéssel tovább haladt. Úgy ítélte meg, hogy Heltai az új vallás problémáira vetett fényt. De azt is érzékeltette, hogy a tobzódás és a részegeskedés elsősorban a nemesség bűne, amely átterjedt a polgárságra is.
Székely Erzsébet még ennél is tovább haladt. Szerinte Heltai túlszárnyalta Franckot abban is, hogy a nemesek életmódjából merész következtetést vont le. Nemeskürty István(29) úgy érezte, hogy Heltai a Dialóguson keresztül saját korát kívánta bemutatni. Ennek köszönhető, hogy a mű rendezett, világos és áttekinthető. Kiválóan alkalmasnak ítélte az emberi és az erkölcsi hitel növelésére.
Bár a kálvinista tanításokhoz húzó Heltai 1559-ben kiadott egy Ágendás könyv-et is, amely az egyházi szertartásokat mutatta be, de a mű nem különösebben jelentős. Azért érdemes viszont vele foglalkozni, mert Kálvin hívei fölhasználták az Erdélyben élő románok térítésére. Siegescu József(30) hívta föl a figyelmet Daian Illés esperes egyik munkájára, aki kimutatta, hogy a Coresti-féle kolitvelnik nem egyéb, mint Heltai Ágendájának fordítása. Sigiescu szerint Daian azt igazolta, hogy „az oláh irodalom kezdetét a reformációnak és a magyar irodalomnak köszönhette".
1566-ban a még szintén kálvinista nézetekkel rokonszenvező Heltai elkészítette Száz fabula című aesopusi mesegyűjteményét, amellyel legjobban közelítette meg Hans Sachs hasonló tárgyó munkájának irodalmi értékét.
Major Károly(3l) Heltai mesegyűjteményét steinhöweli és burkchardi, Bodnár Zsigmond viszont bonerti eredetűnek mondta, megjegyezve, hogy mind a három alaphangját Aesopus szolgáltatta.
Székely Erzsébet szerint Heltai az aesopusi mesegyűjteménnyel Wittenbergben, Luther és Melanchton körében ismerkedett meg, s Luther példájára fogott hozzá a meseanyag átdolgozásához.

Heltai meséinek szereplői emberi tulajdonságokkal fölruházott állatok.
Barcza Béla leírta, hogy az állatmese több ezer éves műfaj, mely az állatokról szól, de az embereket bírálja, mindegyik állatmesének megvan a maga kulcsa. Az oroszlán az uralkodót, a farkas a birtokos urakat szimbolizálja, és azonos úgy a francia, a német, az angol, mint a magyar mesevilágban.
Beöthy Zsolt szerint a mese vezérgondolata az isten előtti egyenlőség, és Heltai ebből vonta le a földi életre vonatkozó következtetéseit.
Székely Erzsébet a mesék politikai hátterére figyelmeztetett, amelyben Heltai az emberi egyenlőség nevében a nemesi kiváltságok ellen tiltakozott. E munkában nemcsak a polgárság érdekvédelmét és helyzetének föltárását látta, hanem azt is kijelentette, hogy a nyomorúságot a hatalmi túltengés és az anarchia idézte elő, melyet csak betetőzött az uralkodó osztály. Heltai stílusát Székely Mikszáthéhoz hasonlította. Ebben a mesék előszavára utalt, amelyben Heltai a bevezető helyett anekdotát mondott el.
Beöthy Zsolt Heltait a szegények szószólójának nevezte, aki nem félt az uralkodó osztálytól.
Borbély István Heltai meséit „a kor igazságtalanságainak kommentárral ellátott gyűjteményé"-nek mondta. Olyan korrajzként ítélte meg, melyben azokat pellengérezte ki, akikkel neki is sok baja volt.
Geréb László(32) Heltai mesegyűjteményének osztályharcos jellegét hangoztatta, míg Kozma Borbála inkább annak magyar vonatkozású problémáit emelte ki.
Bitskei István az író társadalmi mondanivalóját a 99. mesében érzékelte. Ez az ördögről és a nemesemberről szóló mese a fényűzést, a hatalmaskodást és a harácsolást ostorozta, és velük ellentétben a mértéktartást, a munkás életmódot és a magántulajdon tiszteletét ajánlotta.
Bottyán János(33) a mesék eredetiségét, Szerb Antali a gazdag, színes, magyaros humort, Major Károly pedig a mozgékony előadást értékelte. Horváth János a munka magyar nyelvezetét, intő célzatát és vallásos színezetét emelte ki, amely azonban megelőzte a teológiai vonatkozásokat.
Míg az említett munkák a reformáció általános gondolatkörében mozogtak, addig az unitárius tanokkal azonosult Heltai 1570-ben már az unitárius hitet a helyi, erdélyi politikai helyzettel kapcsolatban a Háló című munkájában mutatta be. E munka elsősorban azért unitárius jellegű; mert már bekövetkezett Heltai az új valláshoz való csatlakozásának nyilvános bejelentése. Másodsorban, mert a munka az unitárius fejedelem, János Zsigmond felkérésére és anyagi támogatásával készült. Harmadszor pedig a katolicizmusnak egy olyan korabeli akciójára hívta föl a figyelmet, amely a protestantizmusban diadalmaskodó unitarizmus politikai törekvéséről sem állt távol.
A magyar prózairodalom termékeként a spanyol inkvizíció tevékenységét mutatta be Reginaldus Gonsalvianus, Heidelbergben, 1567-ben, latin nyelven kiadott munkája alapján. Heltainak magyar nyelvű átdolgozását 1568-ban egy angol és 1569-ben egy holland nyelvű kiadás előzte meg. Heltai egy János Zsigmond tulajdonában levő latin nyelvű könyvet dolgozott át és adott ki magyar nyelven.
A munka az említett kiadásokban a Hispániai Inquizició felfedett mesterkedései címen jelent meg, míg Heltai a Háló címet használta. Ez a szimbolikus cím arra utalt, hogy az inkvizíció behálózta az embereket, hogy elkobzott vagyonuk felhasználásával saját anyagi erejét növelje. A Háló címmel Heltai nem a teljes tartalom visszaadására, hanem annak mindössze egyszavas, jelképes lényegére törekedett.
A két részre osztott munka azonban nem kimondottan a spanyol inkvizíciót mutatta be, hanem támadta a szentháromság hívőket, de kifejezte véleményét a katolikus egyházzal szövetkezett Habsburg-politika felől is.
Bodnár Zsigmond irodalomtörténetében említi, hogy a János Zsigmond óhajára írt Háló hamar népszerűvé lett. Székely Erzsébet szerint a „hatalom szavatolásával" készült munka a katolikus egyház befolyásának csökkentésére és polemikus célzattal íródott. A magyar viszonyokra alkalmazott mű több önálló részből áll, mint például a segesvári disputa (1538) és a Szent Ágoston legenda leírása. Ez utóbbiban Heltai az unitárius felfogást is bizonyítani kívánta, miszerint „a szentháromság titka" az emberi gondolkozás számára felfoghatatlan.
Székely az inkvizícióról is beszélt. Kifejtette, hogy az inkvizíciót maga a spanyol király szentesítette, mert harmadrészben részesedett az áldozatok vagyonából. Ez is azt bizonyítja - mondta -, hogy a pereket nem a vallásos érzés, hanem az anyagi érdekeltség irányította. A hamis ürügyek alapján elfogott gazdag polgárokat ugyanis nem hitükért, hanem vagyonuk elkobzása érdekében bélyegezték eretnekeknek.
Heltai megrázó színekkel ecsetelte a gyanúsítottak elfogását, vallatását, kiaszását és halálát. A könyv felvonultatta az inkvizíció egész szerkezetét: a besúgókat, a bírákat, a hóhérokat, és elítélte a fő pártfogót V. Pius pápát. Székely megítélése szerint a Végzőbeszéd arra figyelmeztet, hogy Miksa császár tábora tele van papokkal, akik az alkalmas időre várnak, hogy visszajöhessenek az országba, és az uralmuk alá hajtott népet az inkvizíció karjába lökjék. Székely fölfedezte a munka Habsburg-ellenes politikai irányzatát is. Heltai előtt nem volt ismeretlen a katolikus főpapság és a Habsburgok érdekazonossága, amely az ország függetlenségét veszélyeztette. Székely Heltai politikai hovatartozását törökpártiságában látta. Ezt azzal magyarázta, hogy a török hatóságok kevésbé avatkoztak a polgárság hitéletébe, mint tették azt a németek. Székely a Háló-t a hazai hitvitázó irodalom értékes állomáshelyének mondta, és a munkát a kor legizgalmasabb olvasmányai közé sorolta.
Zsilinszky Mihály(35) a Végső beszédből levonható tanulság aktuális tennivalóira figyelmeztetett. Arra, hogy „a szép magyar forintokat" nem a pápára és a papságra kell költeni, hanem az ország fennmaradását biztosító célokra.
Erdő János a munka időszerű mondanivalójával látta igazoltnak angol, holland és német nyelven való megjelentetését. Bár a Háló - mondta - a fordító és a kiadó nevének említése nélkül látott napvilágot, annak stílusa, könnyed és ötletes nyelvezete Heltaitól való származását bizonyítja. Külön figyelmeztetett az Elöljáró beszédre, amely Heltai új, unitárius álláspontját tükrözte. Benne a polemikus irodalom nyelvén támadta a szentháromság híveit, és hirdette az unitárius tanok igazságát. Erdő úgy ítélte meg, hogy Heltainak az Előszóban, illetve az Elöljáró beszédben közölt hitvallása azonos az 1560-as évek végének unitarizmusával, melyet Dávid Ferenc fogalmazott meg. Ebben Heltai beszél az egyházi szolgák tennivalójáról is. Feladatuk az „igaz vallás védelmezése az ördög hazugsága ellen". Meg kell védelmezni az embereket a tévelygéstől és attól, hogy Isten „szent fiának igaz ismeretétől meg ne fosszák".
Az Elöljáró beszéd második fele, amely az 1560-as évek végének unitarizmusát tükrözi, a Biblia alapján szól Isten, Jézus és a szentlélek felől. Az alaptétel Isten egysége, amelyet röviden tárgyal. Jézust az egy Isten fiának mondja, aki a szentlélektől fogantatott és Szűz Máriától született. Az Atya Isten a szentlélekkel, teljes istenségét adta át Jézusnak, akit ezzel Krisztussá és Úrrá tett. Ő lett az új világ teremtője, a hívek közbenjárója, főpapja és szószólója. Krisztust a hívek Isten parancsolatából imádják és tisztelik, és kérnek és várnak tőle testi és lelki jókat. A Krisztusban való hit vezet az üdvözülésre és az örök életre.
A szentlélek Isten mindenható ereje, amely megnyilatkozott a teremtésben, a megtartásban, Jézus Krisztusban, a kiválasztottak elhívásában, a betegek gyógyításában és a halottak föltámadásában. Isten szent lelkével téríti meg választottait, megvilágosítja, tanítja és jó cselekedetre indítja őket. A szentlélek bizonyítja, hogy Isten fiai vagyunk és a mennyek örökösei. Ez a Dávid Ferenc-i hitvallás nem Heltaitól ered. Megtalálható a váradi disputációról szóló munka végén is, de kétségtelenül az unitárius hitvallást tükrözte, Dávid Ferencét, mely azonosult híveiével.

Jellemző a hitvallás közzétételének szándéka, mellyel Heltai nem kíván vitába bocsátkozni, hanem csupán meg akar győzni a magáévá tett „igaz keresztény vallás" felől. Ezt igazolja a befejező rész is, amely leszögezi, hogy ezt hitték a patriárkák, a próféták, Keresztelő János, Jézus és az apostolok is. Ezzel Heltai az unitárius eszmék hatékony népszerűsítője és terjesztője lett. Így és ezzel szolgálta az unitarizmus ügyét.
Horváth János a munkát alkalmasnak ítélte a pápisták elleni gyűlölet fölkeltésére, és ezt a véleményt tolmácsolta a Pallas Nagy Lexikon is, mely szerint a munka a „legszilajabb gyűlölet hangján” támadta a szentháromság tanát, a pápát és annak papjait.
A könyv további sorsáról Botár Imre(36) tudósított. Elmondta, hogy azt utolérte a népszerű könyvek sorsa. A sok olvasástól elrongyolódott, és alig maradt fönt belőle néhány példány.
A Háló éles polémiát váltott ki a szentháromság-hívő körökben. Kivette belőle részét Károlyi Péter, a nagyváradi református pap és a katolikus Telegdi Miklós is. Heltai azonban a válasszal adós maradt, mert kezét megkötötte a fejedelem, Báthory István 1571 szeptemberében kiadott cenzúrarendelete, mely arra késztette Heltait, hogy felhagyjon az unitárius szellemű munkák kiadásával, és a kevésbé veszélyes világi irodalom felé fordulva, széphistóriákat és énekeket adjon ki.
A históriás énekek irodalmi meghatározását Varjas Béla végezte el.(37) Elmondta, hogy a reformáció hatására az addig naiv énekmondást fölváltotta a reneszánsz énekirodalom, amely a XVI. század irodalmában mint uralkodó műfaj jelentkezett. Az énekek szerzői a legkülönbözőbb társadalmi réteget képviselték, de abban egyek voltak, hogy a középkori naiv szóbőséggel szemben a magasabb rendű irodalmat képviselték. A históriás énekszerzők - mondta Varjas - a modem, reneszánsz életfelfogáshoz közelebb álló témákkal jelentkeztek, és érdeklődésüknek előterében a hazai történelem és a reformáció terjedése állt. Közös jellemzőjük a megtörtént események közlése volt, oktató és nevelő célzattal. A históriai éneket az időszerű mondanivaló tette népszerűvé, és átmeneti műfajként átvezetett a szóbeliségből az írásbeliségbe.
Heltai Háló című munkáját 1572-ben egy regényes elbeszélés, a Poncianus históriája követte, melynek alapja a Hét bölcs mester 1565. éví, Frankfurtban megjelent német változata.
A kelet-ind eredetű történet Poncianus császársága idején játszódott. A császár első, elhunyt feleségétől való fiát, Diokletiánuszt nem akarván mostoha kézre bízni, ezért Rómától messze, hét bölcs mesterrel neveltette. Az új császárné el akarta veszteni az ifjút, s rábírta a császárt, hogy hozassa haza. A mesterek azonban megtudták, hogy a fiú az otthon kiejtett első szó után meg fog halni, de ha hét napig szótlanul marad, megmenekül. A mostoha, egy sikertelen megkísértés után, az ifjút a császár előtt csábítással vádolta. A császár ezért halálra ítélte és börtönbe záratta. A császárné és a bölcs mesterek a kivégzés siettetésére, illetve késleltetésre mesélni kezdtek. A mesemondás hét napig tartott. Ekkor Diokletiánusz megszólalhatott. Leleplezte mostohaanyját, akit a császár egy ló farkára köttetve végeztetett ki.
Horváth János szerint a regényes elbeszélés népszerű volt, ezt bizonyítja, négy újabb lőcsei kiadás megjelenése 1663-ban, 1657-ben, 1676ban és 1679-ben. Kozma Borbála a munkát a cenzúrarendelet hatásának tulajdonította. Varjas Béla úgy ítélte meg, hogy Heltai az eseményeket a XVI. század reneszánsz viszonyai közé helyezte, megváltoztatta a szereplők jellemét, elhagyta a meseszövésbe nem illő részeket. Így a történetet lélektanilag, a német eredeti szövegnél sokkal valószerűbbé tette. Olyan művet alkotott, amelyben nincs prédikátori tartózkodás. Megfűszerezte a történeteket, és semmi kétséget nem hagyott hőseinek állapota felől. Heltait született elbeszélő tehetségnek, tudatos művésznek mondta, aki maga is élvezte művét. Amint mondta, századának egyetlen vérbeli magyar prózaírója volt.
Nemeskürty István(38) a história eredetijét illetően közölte, hogy annak német nyelven ötven kiadása ismert, és egy wittenbergi változatát Melanchton köre is jóváhagyta. Nemeskürty szerint Heltai az elbeszélést saját olvasóközönsége ízléséhez formálta. Ahol szükségét érezte, ott bővítette, drámaibbá tette és a szerelmi párbeszédeket fölforrósította. Heltai az átdolgozással szakított a lovagkori meseváltozattal, s történetét a maga korába állította be. Heltai átdolgozását elevenebbnek, hajlékonyabbnak, irodalmilag és művészetileg sokkal értékesebbnek tartotta, mint eredetijét. Szólt a munka társadalmi ábrázolásáról, közönségsikeréről és sajnálta, hogy a kezdeményezésnek nem volt folytatása. Heltait a magyar szépirodalom halhatatlan úttörőjének nevezte, aki olyan szórakoztató prózát adott, amelynek a XIX. századig nem volt párja.
Heltai históriás énekét Cancionale, azaz Históriás énekeskönw címen 1574-ben jelentette meg.

E munka túlnyomótag magyar, kisebb részben világtörténeti tárgyú, olvasásra és hallgatásra is gyönyörű énekeket tartalmazott. E gyűjteményben megtalálható volt Tinódi, Temesvári János, Valkai András, Nagybánkai Mátyás, Görcsöni Ambrus néhány munkája. Heltai ajánlásában azt írta, hogy szeretett volna most is bibliai históriákat kiadni, de ebben megakadályozta Báthory István cenzúrarendelete. Amint mondta, a Históriás énekeskönyvvel befolyásolni kívánta az olvasót.
Bár a históriás ének - tárgyánál fogva - történeti jellegű, de ezzel a műfajjal Heltai a következő évben jelentkezett (1575) Cronika a magyaroknak dolgairól című munkájával.
A történelmet népszerűsítő munka Bonfiai nyomán készült, és egyike volt azoknak a műveknek, amelyek a Mátyás király korabeli humanizmust a nemzeti nyelven mutatják be. A királyok szerinti fejezetekre osztott munka dagályos Bonfini-stílusát Heltai népszerű modorral váltotta föl. Több Bonfiai-részletet, így a magyar-német ellentétet, a legendákat a szentekről és a püspökökről szólókat - elhagyta. Szent Istvánt szociális érzékű királyként állította be. Mátyás királyért többnyire lelkesedett, de megrótta pompaszeretetét, és hibáztatta a pápa ösztönzésére indított cseh háborújáért. Írt a csodaszarvasról, Csaba király testamentumáról, Lehelről és egy egész sor legendás történeti személyről és eseményről, mely az előadás élénkségével és formájával emelkedett a kortársak hasonló témájú munkái fölé.
Szilágyi Sándor leírta, hogy Heltai ezen munkáját megelőzte egy 1565ben kiadott Mátkás király történetei című kisebb munka, mely Bonfiní latin nyelvű, Mátyás királlyal foglalkozó művének részlete.
Zsilinszky szerint a Cronika, mint a magyar történelmi irodalom figyelemre méltó terméke, a nép egyik kedvelt olvasmánya volt. Felhívta a figyelmet a munka Bonfiaiétól eltérő felosztására, és arra az ügyességre, mellyel kiválasztotta az olvasót érdeklő részeket.
Beöthy Zsolt(39) kifogásolta a kutatómunka hiányát, de mentségéül hozta föl, hogy Heltai nem volt szaktudós, sem kritikus.
Ferenczi Zoltán(40) kifejtette, hogy Heltai e munkával a legnépszerűbb könyvek egyikét adta a magyar közönség kezébe.
Borbély István úgy látta, hogy Heltainak már nem volt ereje nagyobb és terjedelmesebb, önálló munka írására, ezért folyamodott a történetírásra.
Székely Erzsébet szerint Heltai, Mátyás király történetén keresztül a nemzeti múltat kívánta népszerűsíteni, és közkincssé tenni a történelmet. A történelmi események megítélésében - mondta - nem volt részrehajló. A történelmi személyekre a protestáns prédikátor nézetét húzta rá. A munka fő motívumát Székely a nemesség erkölcsi és politikai züllésének századokra visszavezetett leleplezésében látta. Figyelmeztetett a Cronikában Heltai személyes jelenlétére és arra, hogy így Heltai állásfoglalása és szenvedélyessége hevítette át a történelmi anyagot.

Bottyán János(4l) azt említette föl, hogy a mű a már addig kialakult mondakörre támaszkodott. A munka jelentőségét abban látta, hogy benne Heltai először írta le magyar nyelven a magyarok történetét.
Tóth Ferenc(42) szerint Heltai Cronikájával egy olyan tudományos és demokratikus társadalmi szemlélet kialakulásához járult hozzá, amely később túlélte nemcsak az elkeseredett kritikákat, hanem a későbbi nacionalista elfogultság idejét is.
Barta Gábor(43) a Cronikát időben a második, de értékében az első magyar nyelvű, igazán nagy történeti alkotásnak mondta.
Nemeskürty István a művet Heltai szemével nézve nem históriának, hanem erkölcsi olvasmánynak, a Bibliához mellékelt példatárnak értékelte.
Heltai Gáspár munkásságának több mozzanatát még homály fedi. A reformátor, az irodalmár és a könyvnyomtató Heltai tevékenységét e század elejétől sokan tárgyalták, de életének minden tevékenységét nem mutatták be. E hiányt igyekezett pótolni Pirnát Antal és Végh Ferenc(44), valamint Balogh Jolán(45), akik a korabeli kolozsvári jegyzőkönyvek följegyzései alapján a hiányzó életrajzi adatok kibővítésére törekedtek.
Az 1557. évi június 29-ei tanácsi jegyzőkönyv alapján Heltai vállalkozói megbízásával részt vett a városi fürdőház építésében. Erről Borbély Istvánnak is volt tudomása, de szerinte Heltai e munka végzésénél csak a munkások feletti rendelkezés jogát kapta meg. Pirnát-Végh föltételezése szerint Heltai 1557-tót mint építési vállalkozó igyekezett nyomdai tevékenységére nagyobb erőforrást biztosítani. Ezért, a fürdőház építésén túl, részt vett a főtéri templom körüli boltok építésében és a megromlott bástyafalak felújításában is. Az 1560. február 11-ei jegyzőkönyv sejtetni engedte, hogy az építkezésekben és a javításokban vállalt részesedése jól jövedelmezett, mert nemcsak a nyomdát tudta megszerezni, hanem a városnak is tudott 800,- Ft-ot kölcsönözni. Tőkéjével jelen volt a kisebb templom építési munkálataiban és a boltépítés felügyeletében.
Az 1563. évi augusztus 31-i jegyzőkönyv szerint a városi tanács megbízást adott Heltainak a városi iskola vezetésére. Gál Kelemen erről nem tudott. A kolozsvári unitárius kollégium története című munkájában az említett időszakban az iskola igazgatójaként Dávid Ferencet említette.
A jegyzőkönyvből az is kiderült, hogy az igazgatói tisztségre szóló megbízással egy időben a tanács az iskolai épület karbantartására megszavazott 31 forintot. Feltételezhetően annak fölhasználása is Heltai jövedelmét gyarapította.
Az 1572. évi jegyzőkönyvhól tudott, hogy Heltai sörfőzéssel is foglalkozott, de ez a tevékenység tilalom alá került. Nincs tudomásunk arról, hogy ezeken kívül Kolozsvár életében Heltai még milyen feladatokra  vállalkozott, és még milyen megnyilatkozásokkal gyarapította érdemeit. Bízunk abban, hogy az előttünk álló időszak politikai körülményei lehetőséget és kedvet biztosítanak a Heltai-kutatóknak, hogy a fehér foltokat eltüntessék, és a teljes Heltai-kép alapján, mint utolsó könyvének búcsúszavában írja: „méltán adózhatunk érette Istennek dicsőséggel".
Heltai értékelését a különböző időszakokban megjelent irodalomtörténeti jellegű munkák végezték el. Fölsorolásuk túlhaladná e tanulmány kereteit, de azért sem volna illendő részletes értékelésbe bocsátkozni, mert egy-egy kimaradó momentum a tárgyi ismeret megkérdőjelezéséhez vezetne. A teljesség igénye nélkül csak irodalmi tevékenységének értékelésére szorítkozunk.
Borbély István Heltait erős akaratú, mindenben megbízható egyéniségnek mondta. Élete a patakhoz volt hasonló, melyet a nagy viharok sem tudnak erős mozgásba hozni. Nyomdája hosszú időn át fontos tényezője volt annak az irodalomnak, mely a polgárság igényeit szolgálta.
Horváth János Heltaiban a világi elbeszélő próza első kiváló képviselőjét látta, aki szemmel tartotta a kor társadalmi változásait.
Klaniczay Tibor Heltai könyvkiadói tevékenységét tartotta nagyra, melyet a magyar reformáció és a magyar irodalom szolgálatába állított. Nyomdáját a század legtöbbet termelő hazai vállalataként értékelte.
Ambrus Ferenc(46) Heltai minden új eszme iránti fogékonyságát és az emberekbe vetett hitét méltányolta.
Herepei János(47) Heltaiban a XVI. századbeli Kolozsvár elmagyarosodásának megindítóját látta, aki az egyetemes magyarság életében elhatározó jelentőségű feladatot teljesített.
Bálint I. János(48) Heltait tudatos nyelvművelőnek mondta, aki a kor irodalmi életének legtermékenyebb munkása volt.
Makkai Lász1ó(49) Heltaiban azt a sokoldalú és jelentős irodalmárt látta, kinek halhatatlan érdemei voltak a nemzeti történelmi tudat kialakításában.
Barta Gábor(50) Heltainak azt a kivételes nyelvérzékét tartotta sokra, mellyel a magyar helyesírás alapjait vetette meg.
Rupp Kornél(51) Heltai nyomdáját a XVI. század legfontosabb és eredményeiben leggazdagabb nyomdájának tartotta.
Bodnár Zsigmond Heltai protestantizmust erősítő szándékát és sokoldalúságát emelte ki.
Horváth Cyrill(52) Heltainak a gondolatszabadság melletti helytállását, minden iránt érdeklődő szellemét méltatta.
Féja Géza(53) Heltaiban azt az első könyvkiadót látta, aki előre elgondolt terv alapján dolgozott, és erkölcsi tanításaiban gazdag gyakorlati tanácsokkal szolgált.
Gyulai Pál(54) Heltaiban a büszke, egyenes, őszinte jellemét értékelte, aki bátran mondott ítéletet kora visszás állapotairól.
A Benda-Irinyi szerzőpáros(55) Heltainak dialektusok felett álló irodalmi nyelvét és következetes helyesírását értékelte nagyra.
Krasznai István(56) Heltainak a nyomdát vezető bámulatos szorgalmát és termékenységét állitotta példaképül.
Végül álljon itt Christian Schaeseus(57) verse, amely így mutatta be Heltait:

„....Ősi Kolozsvár első újhitű papja
Heltai Gáspár volt, aki nagynevű érdemes ember. 
Helyes az ítéletben, harcos, jártas a testben.
És ékes szavú, bölcs Cicero nyelvén magyarázva, 
Jámborrá teszi népét - mint az Orpheus ajka, 
Melynek az éneke a sziklát is vitte magával 
                S szavaiból, művéből gyarapodott ez a város."

Hivatkozások

1. „Heltai Gáspár válogatott munkái". 1957. 
2. „Kolozsvár története”.1888.
3. „Heltai Gáspár”. Keresztény Magvető. 1907.
4. „Heltaí Gáspár az igaz keresztény vallás prédikátora". Keresztény Magvető. 1974.
5. „XVI-XVII. század irodalma" 1954.
6. „A magyar irodalom története 1600-1772-ig' 1964. 
7. „Heltai nemzetség” Keresztény Magvető. 1974.
8. „Könyv és folyóiratszemle” Református Egyház.1975. 
9. „Heltai Gáspár" Élet és Tudomány. 1974.
10. „400 éve halt meg Heltai Gáspár" 1974. 
11. „Az első magyar könyvkiadó" 1974. 
12. „Heltai Gáspár forrásai" 1934.
13. „Dávid Ferenc és a tömeg" Keresztény Magvető. 1937. 
14. „A kolozsvári nyomdászat történeté' 1896.
15. „A Heltai nyomda alapításáról" Erdélyi Múzeum. 1913. 
16. „Erdélyország története" 1866.
17. „A magyar irodalom története' 1891.
18. „Kolozsvár kereskedelme és ipara története' 1898.
19. „A könyvnyomtatás hatása a magyar nyelv kialakulására a XVI. században" Magyar Könyvszemle. 1961.
20. „A XVI. századi kolozsvári könyvdíszek" Művészeti Értesítő. 1957. 
21. „A magyarországi papír története 1530-1900-ig". 1963.
22. „A magyar irodalom története" 1896.
23. „Heltai Gáspár irodalmi szolgálatáról" 1974.
24. „A Colosvarba nyomtatott Heltai Biblia" Keresztény Magvető.1974. 
25. „1893"
26. „Erdély vallásszabadsága a mohácsi vésztől Báthory Istvánig" 1912. 
27. „A reformáció jegyében" 1957.
28. „Hitviták tüzében" 1978.
29. „A magyar széppróza születésé' 1963.
30. „Heltai Gáspár Ágendájának oláh fordítása" Egyetemes Philologiai Közlemények 1908.
31. „A magyar esopusi meseírás története ' 1887. 
32. „A hazai osztályharcok irodalma" 1955.
33. „Heltai a reformáció mindenese" 1974. 
34. „Magyar irodalom története" 1934.
35. „Heltai Gáspár történelmi művei" Budapesti Szemle. 1883. 
36. „Heltai Gáspár Hálója" 1956.
37. „Heltai Gáspár Cancionale, azaz Históriás Énekeskönyv" 1962.
38. „Heltai Ponciánusa és a magyar reneszánsz szórakoztató próza" 1973. 
39. „Szépprózai elbeszélés a régi magyar irodalomban" 1886.
40. „A magyar irodalom története 1900-ig" 1913. 
41. „Heltai a reformáció mindenese" 1974.
42. „Magyar és Erdélyország Protestáns ecclésiáinak Históriája" 1808. 
43. „Az erdélyi fejedelemség születése" 1979.
44. „Ú adatok Heltai Gáspárról" Irodalomtörténeti Közlemények. 1898. 
45. „Kolozsvári kőfaragó műhelyek. XVI. század" 1985.
46. „Száz fabula" Nő (Pozsony) 1988. 
47. „A Heltai nyomda sorsa" 1971. 
48. „Kincses Kolozsvár" 1983.
49. „Erdély öröksége" 1941.
50. „Az erdélyi fejedelemség születése" 1979.
51. „Tanulmányok a XVI. század vallásirodalmából" 1977. 
52. „A régi magyar irodalom története' 1899.
53. „Régi magyarság" 1943.
54. „A magyar irodalom története 1526-1600-ig" 1902. 
55. „A 400 éves debreceni nyomda" 1961.
56. „A nyomdászat" 1914.
57. „Heltai és a kolozsvári reformáció" Kincses Kolozsvár. 1987.

Heltai Gáspár munkái

Biblia fordítása 1551-1565.
Részegségnek és tobzódásnak veszedelmes voltáról való dialógus. 1552. 
Vigasztaló könyvecske, a keresztény hittudománynak fundamentuma. 1553.
Ágenda, az Úrnak vacsorájáról való közönséges és keresztényi vallás. 1559.
Száz fabula, melyet Esopusból és egyebünnen gyűjtött és egybeszerzett a fabuláknak értelmével együtt Heltai Gáspár. 1566.
Háló.157ú.
Magyarok Decretumok. 1571. 
Pontisis historiája 1572.
Cancionale, azaz historiás énekeskönyv. 1574. 
Chronika az magyaroknak dolgairól. 1575.

Heltai Gáspár kiadványai

1550. Catechismus Minor. 
Ágenda
Hoffgréff-féle énekeskönyv 
Evangéliumok és epistolák
Molnár Gergely: Erotematum dialecitices libri tres. 
1551. Bibliának első része
Jesus Sirach könyve 
Summa cristlicher Lehre 
Trostbüchlein 
1552. Bölcs Salamon király könyvei. 
Bibliának negyedik része
Részegségnek és tobzódásnak veszedelmes voltáról való dialógus.
1553. Vigasztaló könyvecske, a keresztényi tudománynak fundamentuma
1554. Donati viri clarissimi, de octo partibus oratíonis methodus. 
1554-58. Tinódi Sebestyén: Cronica
Batizi András: Catechizmus
1559. Ágenda, az Úrnak vacsorájáról való közönséges és keresztényi vallás.
1560. Zsoltárok. 
1561. Zsoltároskönyv. 
Újtéstamentum. 
1561-b2. Bullinger féle munka. 
1566. Száz fabula.
1569. Dávid Ferenc: Váradi disputationak előszámlálása 
1570. Háló.
Nagy Bánkai Mátyás: Hunyadi Jánosról szóló ének. 
Melanchton: Latin grammatica
1571. Dávid Ferenc: Az egy Ő magától való felséges Istenről 
Werbőczy: Törvénykönyv
Csanádi Demeter: „Vita Joannis Secundi „
Magyarok Decretumok 
1572. Pontius historiája.
1573. Valkai András: Cronica.
1574. Cancionale, azaz historiás énekeskönyv.

Heltai Gáspárral foglalkozó irodalom

Tóth Ferenc: „Magyar és Erdélyországi Protestáns ecclésiáinak Históriája" 1808.
Aranyosrákosi Székely Sándor: „Unitaria vallás történeti Erdélyben" 1839.
Toldy Ferenc: „Heltai Gáspár magyar krónikája" 1854.
Toldy Ferenc: „A magyar költészet története" 1854.; „Magyar írók életrajzi gyűjteménye" 1856.
Szilágyi Sándor: „Erdélyország története" 1866. 
Marczali Henrik: „A reformáció kora" 1869.
Szabó Károly: „A XVI. századi magyar nyomdászatról" Vasárnapi Újság, 1870.
Balogh Ferenc: „A magyar protestáns egyháztörténet részletei" 1872. 
Símén Domokos: „Az unitáriusok kolozsvári főiskolájának könyvtára" Keresztény Magvető, 1877.
Ballagi Aladár: „A magyar nyomdászat történeti fejlődése 1472-1877-ig" 1878.
Zsilinszky Mihály: „Heltai Gáspár történelmi művei" Budapesti Szemle, 1883.
Binder Jenő: „Heltai LXX fabulája" Egyetemes Philologiai Közlöny, 1884. 
Beöthy Zsolt: „Szépprózai elbeszélés a régi magyar irodalomban" 1886. 
Major Károly: „A magyar esopusi meseírás története" 1887.
Benczédi Gergely: „Ifj. Ferenczi Ádám levele Amsterdámból" Keresztény Magvető, 1888.
Jakab Elek: „Kolozsvár története" 1888.
Bodnár Zsigmond: „A magyar irodalom története" 1891. 
Beöthy Zsolt: „A magyar irodalom története" 1896. 
Ferenczi Zoltán: „A kolozsvári nyomdászat története ' 1896.
Acsády Ignác: „Magyarország három részre osztásának története 15261608-ig" 1897.
Kardoss Albert: „Régi magyar könyvtár. Szerk.: Heinrich Gusztáv" Egyetemes Philologiai Közlöny, 1897.
Pirnáth-Végh: „Új adatok Heltai Gáspárról" Irodalomtörténeti Közlemények, 1898.
Ürmössy Lajos: „Kolozsvár kereskedelme és ipara története" 1898. 
Horváth Cyrill: „A régi magyar irodalom története" 1899. 
Bereczki Sándor: „A magyar protestáns egyház története" 1901. 
Gyulai Pál: „A magyar irodalom története 1526-1600-ig" 1902. 
Ráth György: „Az iparművészet könyve" 1902.
Beöthy Zsolt: „A magyar lírai költészet története" 1906. 
Kanyaró Ferenc: „Dávid Ferenc" 1906.
Borbély István: „Heltai Gáspár" Keresztény Magvető, 1907.
Siegescu István: Heltai Gáspár Ágendájának oláh fordítása" Egyetemes Philologiai Közlöny, 1908.
Borbély István: „Unitárius polemikusok a XVI. században" 1909. 
Borbély István: „A Heltai-féle Biblia" Magyar Nyelvőr, 1910.
Borbély István: „Erdélyi szászok lutheránizmusa" Magyar Nyelvőr, 1910. 
Újvárosi Szabó Gyula: „Magyar verses oktató költészet története 1772ig" 1910.
Czóbel Ernő: „Heltai Gáspár dialógusa a részegségről és a tobzódásról" 1911.
Czóber Ernő: „Heltai Gáspár születésének ideje" Egyetemes Philologia Közlöny, 1911.
Csűrös Ferenc: „A debreceni városi nyomda története 1561-1911-ig" 1911. 
Gagyi Sándor: „Erdély vallásszabadsága a mohácsi vésztói Báthory Istvánig" 1922.
Hellebránd Árpád: „Kriza János levele Toldy Ferenchez" 1912.
Hóman Bálint: „Heltai Gáspár dialógusa a részegségről és a tobzódásról, Írta: Czóbel Emő." Századok, 1912.
Kanyaró Ferenc: „Méliusz Ihász Péter legutolsó költői munkája" Keresztény Magvető, 1912.
Czóbel Emő: „A Heltai nyomda alapításáról" Erdélyi Múzeum, 1913. 
Ferenczi Zoltán: „A magyar irodalom története 1900-ig" 1913.
Király György: „Lakatos Béla: Heltai Gáspár reformátor és kora ' Egyetemes Philologiai Közlöny, 1914.
Krasznai István: „A nyomdászat" 1914.
Lakatos Béla: „Heltai Gáspár reformátor és kora" Erdélyi Múzeum, 1914.
Trócsányi Zoltán: „Heltai Gáspár nyelvének néhány megoldatlan kérdése" Magyar Nyelv, 1914.
R. I.: „Lakatos Béla: Heltai Gáspár reformátor és kora" Erdélyi Múzeum, 1914.
R. L: „Heltai Gáspár reformátor és kora ' Erdélyi Múzeum, 1914. 
Gulyás Pál: „Heltai Gáspár: Háló" Magyar Könyvszemle, 1915. Karácsonyi János: „Magyarország egyháztörténete főbb vonásokban '
1915. Melich János: „Heltai fabuláinak egy helyéhez" Magyar Nyelv, 1915. 
Tolnai Vilinos: „Heltai Gáspár Hálója" Magyar Nyelv, 1915. 
Trócsányi Zoltán: „Heltai Gáspár: Háló" 1915.
Trócsányi Zoltán: „Heltai Gáspár nevéről" Magyar Nyelv, 1915. 
Gálos Rezső: „Heltai Gáspár: Háló' Irodalomtörténet, 1916.
Kristóf György: „Heltai Gáspár: Háló. 1570" Egyetemes Philologiai Közlöny, 1916.
Trócsányi Zoltán: „Heltai Gáspár szókincsé ' Magyar Nyelvőr, 1916. 
Trócsányi Zoltán: „XVI. századbeli erdélyi íróink ..." Magyar Nyelv, 1916. 
Boros György: „Heltai nyomdája" 1918.
Bartóky József: „Magyar Fabulák" 1921.
Borbély István: „A magyar irodalom története ' 1924. 
Novák László: „A nyomdászat története" 1927.
Dézsi Lajos: „XVI. századbeli magyar költők művei 156Er1572-ig" 1930. 
Gulyás Pál: „A könyvnyomtatás Magyarországon a XV és XVI. században" 1931.
Jancsó Benedek: „Erdély története" 1931.
Gál Kelemen: „Mikor és hogyan lett az óvári protestáns főiskola unitáriussá" 1934.
Szerb Antal: „Magyar irodalom története" 1934. 
Waldapfel József: „Heltai Gáspár forrásai" 1934. 
Alszeghy Zsolt: „XVII. század" 1935.
Gál Kelemen: „A kolozsvári unitárius kollégium története" 1935. 
Hóman-Szegfű: „Magyar történet" 1935.
Kerecsényi Dezső: „Waldapfel József: Heltai Gáspár forrásai' Századok, 1936.
Szent-Iványi Sándor: „Dávid Ferenc és a tömeg" Keresztény Magvető, 1934
Benedek Marcell: „A magyar irodalom története" 1938.
Tolnai Gábor: „A kolozsvári nyomda ismeretlen termékei" Magyar Könyvszemle, 1938.
Waldapfel József: „Heltai Gáspár és a magyar Ponciánus" Irodalomtörténeti Közlemények, 1938.
Szentkúty Pál: „Régi hazai nyomdák mintakönyvei" 1940. 
Zoványi Jenő: Új egyháztörténet-írás" 1940.
Makkai László: „Erdély öröksége" 1941. 
Féja Géza: „Régi magyarság" 1943.
Varjas Béla: „Heltai Gáspár: Magyar krónika" 1943. 
Kristóf György: „Kazinczy Ferenc: Erdélyi levelek" 1944. 
Ortutay Gyula: „Heltai Gáspár Aesopusa" 1944.
Szaudler József: „A magyar irodalom története 1849-ig" 1946. 
Gerezdi Rabón: „Erasmus és az erdélyi unitáriusok" 1947.
Stoll Béla: „Heltai Gáspár: A részegségnek és tobzódásnak veszedelmes voltáról" 1951.; „A magyar nép története 1526-1849-ig" 1951.
Jenei Ferenc: „Dávid Ferenc és Heltai Gáspár ismeretlen munkái" 1953. 
Klaniczay Tibor: „Régi magyar irodalom" 1953.; „Horváth János Kossuth díjas akadémikus Dávid Ferencről és Heltai Gáspárról" Unitárius Élet, 1953.
Harsányi Zoltán: „XVI. és XVII. század irodalma" 1954. Geréb László: „A hazai osztályharcok irodalma" 1955. Botár Imre: „Heltai Gáspár Hálója" 1956.
Heltai Gáspár: „Szász Fabula" 1956.
Török Gábor: „Az első ismert magyarnyelvű korrektúra ívek" Magyar Nyelvőr, 1956.
Heltai Gáspár: „Válogatott írások" 1957. Horváth János: „A reformáció jegyében" 1957.
Soltész Zoltánné: „A XVI. századi kolozsvári könyvdíszek" Művészettörténeti Értesítő, 1957.
Székely Erzsébet: „Heltai Gáspár válogatott munkái" 1957.
Végh Ferenc: „Hoffgréff György életéhez" Magyar Könyvszemle, 1957. 
Bogdán István: „Az első magyar papírmalmok" Papíripar, 1959.
Fitz József: „A magyar könyv története 1711-ig" 1959. 
Kardos-Dömötör: „Régi magyar drámai emlékek" 1960. 
Benda Irinyi: „A 400 éves debreceni nyomda" 1961.
Jakó Zsigmond: „Újabb adatok a kolozsvári Heltai nyomda kezdetéhez" Magyar Könyvszemle, 1961.
Klaniczay-Szaudler-Szabolcsi: „Kis magyar irodalomtörténet" 1961. 
Molnár József: „A könyvnyomtatás hatása a magyar nyelv kialakulására a XVI. században" Magyar Könyvszemle, 1961.
Trócsányi Zoltán: „Két kiadás és könyvmeghatározás" Magyar KönyvszemIe, 1961.
Túróczi-Troszler József: „Magyar irodalom-Világirodalom" 1961. Varjas Béla: „Heltai Gáspár: Cancionale" 1962.
Bogdán István: „A magyarországi papíripar történetel530-1900-ig" 1963. 
Herepei János: „Hozzászólás a Heltai-Hoffgréff nyomda tulajdonosainak kérdéséhez" Magyar Könyvszemle, 1963.
Nemeskürty István: „A magyar széppróza születése" 1963.
Borsa Gedeon: „Hogyan korrigáltak 1566-ban a kolozsvári Heltai nyomdában" Magyar Könyvszemle, 1964.
Péter Lajos: „Hogyan Lett Heltai Gáspár unitáriussá" Unitárius Élet, 1966. 
Gaál György: „A protestántizmus szerepe a magyar művelődés történelmében" Keresztény Magvető, 1966.
Füz József: „Magyarországi nyomdászat, könyvkiadás és könyvkereskedés története" 1967.
Szász János: „400 év előtt" Unitárius Élet, 1968.
Szász János: „Az unitárius hit terjedésének eszközei a XVI. században" Unitárius Élet, 1968.
Kenyeres Ágnes: „Magyar Életrajzi Lexikon" 1969.
Herepei János: „Kísérletek a kolozsvári nyomda tulajdonosainak megállapítására" 1971.
Herepei János: „A Heltai nyomda sorsa" 1971.
Vámbéry Gusztáv: „A pelikán és a pallos jegyében' Élet és Tudomány, 1971.
Beke György: „Tolmács nélkül" 1972.
Olasz Sándor: „Heltai Gáspár 5b-ik meséje és a Tinódi krónika címlapja" 1972.
Borsa Gedeon: „A XVI. század magyarországi könyvnyomtatás részmérlegé ' Renenszánsz Füzetek, 1973.
Kulcsár Péter: „Krónika a magyarok dolgairól" 1973.
Nemesküriy István: „Heltai Ponciánusa és a magyar reneszánsz szórakoztató próza" 1973.
Barcza Béla: „Heltai Gáspár irodalmi szolgálatáról" 1974. 
Botta István: „400 éve halt meg Heltai Gáspár" 1974. 
Bottyán János: „Heltai a reformáció mindenese" 1974.
Erdő János: „Heltai Gáspár és az igaz keresztény vallás prédikátora" Keresztény Magvető, 1974.
Farkas Gyula: „A magyar irodalom története" 1974. 
Kozma Borbála: „Heltai Gáspár" Élet és Tudomány, 1974.
Nagy József: „A Colosvarban nyomatott Heltai Biblia" Keresztény Magvető, 1974.
Sebesi Pál: „Heltai nemzetség" Keresztény Magvető, 1974. 
Szabó György: „Abafáji Gyulai Pál" 1974.
Varjas Béla: „Az első magyar könyvkiadő' 1974. 
Varjas Béla: „Heltai Gáspár a könyvkiadó" 1974.
Kelemen Miklós: „Hol született Heltai Gáspár" Unitárius Élet, 1975. 
Nemeskürty István: „A magyar népnek, aki ezt olvassa" 1975. 
Szabó András: „Könyv és folyóiratszemle" 1975.
Jakó Zsigmond: „Írás, könyv-érteliniség" 1976.
Nemeskürty István: „Heltai Gáspár és az első magyar novelláskötet" 1976.
Koczogh Ákos: „Kós Károly templomai és vallomásai" 1977.
Rupp Kornél: „Tanulmányok a XVI. század vallásirodalmából" 1977. 
Spielmann József: „A közjó szolgálatában" 1977.
Zoványi Jenő: „A magyarországi protestántizmus 1565-1600-ig" 1977. 
Zoványi Jenő: „Magyar Dekameron" RádióTv Újság, 1977.
Bitskey István: „Hitviták tüzében" 1978. 
Nemeskürty István: „Balassi Bálint" 1978.
Tarnócz Márton: „Erdély művelődése Bethlen Gábor és a két Rákóczi György korában" 1978.; „Múzsák fellegvára" Unitárius Élet, 1978. 
Klaniczay Tibor: „A magyar irodalom története 1600-ig" 1978.
Barta Gábor: „Az erdélyi fejedelemség születése" 1979. 
Kőszeghy Péter: „Heltai Gáspárról" 1979.
Simon István: „A magyar irodalom" 1979.
Tandori Dezső: „Stílusteremtő polihisztorság" 1979.
Tóth István: „A kolozsvári humanista költészet korszakolásának problémái' Irodalomtörténet, 1979.
Ritook János: „Kettős tükör" 1980.
Szörényi László: „Heltai Gáspár és az inquizició" Világosság, 1980.; „Még egyszer Heltai Gáspár születési helyéről" Unitárius Élet, 1980.; „Heltai Gáspár és az inquizició" Unitárius Élet, 1981.
Bencze Márton: „Heltai Gáspár magatartás modellje" Unitárius Élet, 1983.
Bod Péter: „Magyar Athenas" 1982.
Pomogáts Béla: „Heltai Gáspár krónikája" Unitárius Élet, 1982. 
Bálint I. János: „Kincses Kolozsvár" 1983.
Kaplayné: „Magas képzettségű unitárius nyomdászok a 16. és 17. században" Unitárius Élet, 1984.
Tolnai Gábor: „Fejedelmi Erdély" 1984.
Balogh Jolán: „Kolozsvári kőfaragó műhelyek, XVI. sz." 1985.
Bucsay Mihály: „A protestántizmus története Magyarországon 15211945-ig" 1985.
Barlay Ó. Szabolcs: „Romon virág" 1986. Sas Péter: „Ódon Erdély" 1986.
Kiss Gábor: „Erdélyi várak, várkastélyok" 1987. 
Köpeczi Béla: „Erdély története" 1987.
Kulcsár Péter: „A történetíró Heltai" 1987.
Christian Sesaeus: „Heltai és a kolozsvári reformáció" 1987. 
Grandpierre Edit: „A kolozsvári Szent Mihály-templom" 1987. 
Bálint I. János: „Kolozsvár. Egy város a századok sodrában' 1987. 
Ambrus Ferenc: „Száz fabula" 1988.
Balázs Mihály: „Az erdélyi antitrinitarizmus az 1560-as évek végén" 1988.
Binder Pál: „Andreas Thonnváchter szász evangélikus lelkész unitárius tárgyú tanulmányai" Keresztény Magvető, 1988.
Herepei János: „A házsongárdi temető régi sírkövei ' 1988. 
Beke György: „Régi erdélyi skolák" 1989.
Lászlóffy Aladár: „Házsongárd" 1989.; „Heltai Gáspár: 100 fabula' Unitárius Élet, 1989.
Fabinyi Tibor: „Evangélikus bibliafordítóink" Lelkipásztor, 1990. 
Cseh László: „Hatvan főember" 1993.
Halmár Ágost: „Heltai Gáspár Magyar krónikája" Figyelő, III. k.