BALÁZS  FERENC:   KÖZÉRTHETŐ  EVANGÉLIUM

Ez a názáreti Jezus élettörténete, a majd kétezer esztendővel ezelőtt élt prófétáé, akiről halála után buzgó férfiak könyveket írtak : evangéliumokat, azaz örömüzeneteket. Azokba belefoglaltak mindent, amit róla megtudhattak; de ez a minden néha kevés: a bizonytalanságban hagy; mÁskor meg túl sok: megzavar. Jámbor, együgyű lelkek el sem igazodhatnak bennük, s a tudósok is csak úgy, ha magyarázzák. Ahányan vannak, annyiféleképpen. Akkor pedig hol marad a hivő ember lelki épülése?
Én, kései evangélista, két úrnak fogadtam szolgálatot : az igazságnak, meg a hitnek. Nem ellenségei ezek egymásnak. Igazság útján addig haladtam, amíg magamnak képet nem alkottam : ez Jézus. De ki állhat jót a végső igazságról? Talán másnak van igaza, talán egyikünknek sincs. Az arcot azonban, melyet az evangéliumokból előragyogni láttam, most hivő embereknek megmutatni akarom. Ime, az ember . . .
. . . Legendák ködébe vész a Jézus születése. Parancsot küldött Augustus, a római császár birodalma minden tartományába, az egyik tengertől a másik tengerig, hogy a föld minden lakóját összeírják. Hadd tudja meg, hány ember féli az ő hatalmát. 
A kis Zsidóországba is eljutott a parancs. Nosza, lett sürgés-forgás, lótás-futás ! Asszonyok útravalót csomagoltak, férfiak szamarakat nyergeltek, hogy mindenki oda utazzék, ott írassa össze magát, ahonnan a családja származott.
A názáreti ácsmesternek, Józsefnek Betlehembe kellett mennie, mert az ő családja, a híres Dávidcsalád, amelyből királyok is születtek, abból a távoli városkából való volt. Fiatal feleségét, Máriát féltő gonddal ültette a szamár hátára, s négy napig rótták az utat hegyen föl, völgyön le, amíg egy este, holdvilágos, csillagos este Betlehembe megérkeztek.
Egyik háztól a másikig jártak; egyik vendégfogadó után a másikba kopogtattak be: éjjeli szállást csak nem kaptak sehol. Telve volt a város messziről jött vendégekkel. A végén is mit tehetett egyebet szegény József? Hideg éjszakában kint csak nem hálhattak, bekéredzett egy istállóba a városka szélén. S puha szalmán, kérődző állatok teste melegében, ott adott életet Mária az ő elsőszülött fiának, a kicsi Jézusnak.
Jászolba fektette, altatta, etette drága szép Mária az ő kedves fiát, a kicsi Jézuskát.
Nagy fényesség támadott a kicsi Jézus feje körül. Nem is fért el az a nagy fényesség a kicsi istállóban. Kiáradott az ajtó hasadékán, nekifutott a nagy pusztaságnak, ahol pásztorok csendesen nyájaikat őrizték.
A pásztorok erősen megrémültek a fényesség láttán. De akkor hirtelen szózatot hallottak: Ne féljetek!
- Ime, nagy örömet hirdetek nektek, Mely az egész népnek öröme leszen. Ma született nektek a Megváltó Dávid városában.
S angyalok serege jelent meg előttük, akik ezt énekelték :
- Dicsőség a magasságban Istennek ! A földön békesség s az emberek közt jóakarat.
A pásztorok bezzeg nem vártak biztatást. Bundáikat nyakukba vetették, sebesen megindultak a város felé. Megtalálták az istállót, megtalálták Máriát is a gyermek Jézussal. Ottan leborultak, a földre borultak, s úgy dicsőítették az Istent, aki nekik s az egész világnak bűneikből, gonoszságaikból szabadítót küldött.
S a pásztorok után jöttek a keleti bölcsek.
. . ... Csillag jelent meg az égen, gyönyörű csillag, amikor Jézus megszületett. Meglátta a szép csillagot három napkeleti bölcs. Tanakodni kezdettek magukban:
- Mit jelenthet az a szép csillag, vajon mit jelenthet?
Addig gondolkoztak, addig vizsgálgatták a régi írásokat, amíg kitalálták :
-	Megszületett a zsidók új királya, aki az egész világnak is megváltója leszen.
Nosza, fölkerekedett a három napkeleti bölcs. Megrakták tevéiket drága ajándékkal. Elindultak nyomban Zsidóország felé.
Hát a csillag szépen ott megyen előttük; mutatja az utat éjjel is, nappal is.
Mentek, mendegéltek napokig, hetekig. Egy nap megérkeztek szép Jeruzsálembe.
Meghallotta jöttüket Heródes, a zsidók királya. Maga elé hivatta a három napkeleti bölcset. Megkérdezte tőlük :
- Mi járatban vagytok, napkeleti bölcsek?
- Megszületett a zsidók új királya, aki az egész világnak is megváltója leszen. Hozzá igyekezünk, hogy neki tisztességet tegyünk.
A zsidók új királya? - Heródes szörnyű haragra gerjedt. Ki meri fenyegetni az ő hatalmát? Jaj annak a csecsemőnek, jaj az anyának is! Kardélre vele, most, azonnal, tüstént ! Merre küldje a katonáit? Talán ezek a bölcsek azt is tudják.
- Napkeleti bölcsek! Tudjátok-e, hol keressétek a zsidók új királyát?
A napkeleti bölcsek ezt felelték :
-	Csillag vezet minket, megyünk a nyomában. 
Heródes erre maga elé hívatta az írások tudóit: 
- írások tudói, mondjátok meg nékem, hol kell megszületnie a zsidók új királyának, aki az egész világnak is megváltója leszen?
Az irások tudói nyomban megfeleltek: 
- A júdeai Betlehemben.
Mondotta erre Heródes:
- Menjetek csak békességgel, napkeleti bölcsek. Hanem visszajövet el ne mulasszátok énhozzám betérni. Én is hadd tudjam meg, ki az az új király, hadd menjek el én is tiszteletem tenni.
Megköszönte szépen a három napkeleti bölcs a királynak irántuk tanúsított jóságát. S már indultak is tovább a fejedelmi Betlehembe, hogy fölkeressék a világ megváltóját.
Hát a csillag most is ott megyen előttük, mutatja az utat. Hegyen föl, völgyön le, Betlehem széléig, öreg, kőből rakott istállóházáig.
Ott aztán megállott. Bement a három bölcs.
- Üdvözlégy zsidóknak újszülött királya! Hát a kicsi Jézus mosolyog, mint gyermek . . . Aztán kirakták, amennyi drága ajándékot csak hoztak, aranyat, tömjént, mirhát, mind kirakták a kicsi Jézus elé. S ahogy jöttek, már mentek is viszsza hazájukba, vissza napkeletre.
De úgy megszerették azt a jászolbölcsőben kedvesen mosolygó kicsi Jézust, hogy Heródes minden kincséért sem mentek volna vissza Jeruzsálembe, őhozzá betérni, amit láttak és hallottak, mindent elmesélni. Még valami gonoszat forral az a vén király.
Más úton tértek vissza hazájukba.
Heródes hiába várta őket napestig palotájában. Hej, szörnyű haragra gerjedt, amikor megtudta, hogy a három napkeleti bölcs kijátszotta őt!
Hívatta azon nyomban a katonák kapitányát :
-	Amennyi kétévesnél kisebb fiúgyermeket találtok Betlehemben és Betlehem környékén, egynek se kegyelmezzetek ! 
Nem állhatta meg a katonák kapitánya, hogy meg ne kérdezze: 
-	- Felséges királyom, egy életem, egy halálom, de már mégsem állhatom meg, hogy meg ne kérdezzem: mi végre kell nekünk azt a sok ártatlan kisdedet elpusztítanunk? 
A zsidók királya ezt válaszolta:
-	Katonák kapitánya, te még nem hallottad volna, hogy megszületett a világ megváltója, a zsidók újszülött királya, akinek napkeletről bölcsek jöttek tisztességet tenni? S vajon nem én vagyok-e a király, aki ellen az a kis gyermek pártot ütni készül? 
Mentek a katonák, mentek nagy sietve Betlehem városába király szörnyű parancsára ezer kis gyermeket kard élére hányni . . . 

József rosszat álmodott az éjjel, s reggelre kelve szamárháton Máriával és a gyermek Jézussal együtt Egyiptomba menekült. Kardélre hánytak a katonák minden kétévesnél kisebb fiúgyermeket Betlehemben s Betlehem környékén. Sírtak az anyák, ríttak a gyermekek. De a kicsi Jézus nem volt akkor már közöttük. Gondos szüleivel ő akkor már messze járt, szamárháton, pusztaság közepén, útban Egyiptom felé.
Csak akkor tért vissza Zsidóországba Józseffel és Máriával, amikor híre járt, hogy meghalt Heródes, a zsidók kegyetlen királya.
Nem volt már kitől tartaniok, bátorságosan hazamehettek Názáretbe, a kicsi házba, az ácsműhelybe. József ott kezdette el a munkát, ahol elhagyta.
Fúrt, faragott, gyalult. Mária rendbe hozta a házat, font és főzött. Jézus pedig evett, növekedett, játszott, boldog volt.
Esténként kiültek a ház elé vagy a kicsi kertbe a kút mellé, s akkor József szebbnél szebb történetekkel, mesékkel tartotta kicsi fiát, Jézust.
Nem is volt már olyan kicsi.
Egy este megkérdezte az édesapjától:
- Édesapám, honnan tudja ezeket a szép történeteket?
- A szentkönyvünkből, fiam, amit az imaházban minden szombaton a vének magyaráznak felelte József.
-	Taníttasson meg írni és olvasni, édesapám, hadd tudjam én is olvasni azokat a szép történeteket a mi szentkönyvünkből! - esengett Jézus. 
József elszomorodott :
- Nem lehet, fiam, nem lehet.
Jézus nem akarta elhinni, hogy nem lehet. Azért, mert ők nem papi nemzetségből származtak? Hát rendben van, arra nem gondol soha, hogy pap legyen, de azért olvasni talán megtaníthatná őt az öreg írástudó, ha az apja szépen megkérné.
Az apja sohasem kérte meg az őreg írástudót, hogy kicsi fiát, Jézust olvasni megtanítsa, de megkérte Jézus. Az öreg írástudó beletekintett a gyermek okos szemeibe, s azt mondotta : 	
-	Látom, fiam, hogy komoly a kívánságod. Pap, igaz, nem lehet belőled. De azért megtanítlak olvasni. 	
Jézus azután mindennap eljárt az öreg írástudóhoz, s tanulta az egyik betűt megkülönböztetni a másiktól. 	Nagy volt a boldogsága, amikor már annyira ment, hogy minden eléje tett írást, még azokat is, amelyek a zsidók ősi nyelvén voltak írva, tisztán ki tudott olvasni. Az öreg ember is örömmel mosolygott a szakállába. Csak akkor gondolkozott meg, amikor egy nap Jézus azzal állott elő, hogy ő azokból a nagy könyvekből szeretne olvasni, amelyeket a vének magyaráznak minden szombaton az imaházban. 	Addig kérlelte Jézus öreg tanítóját, amíg az bele nem egyezett, s akkor Jézusé volt a világ! Minden szabad idejét ott töltötte az imaházban! Kipirult arccal olvasgatta a régi nagy királyok és régi nagy próféták történeteit. Maga sem tudta, kikre legyen inkább büszke : a nagy királyokra-e, akik egykor a zsidó nemzetet olyan hatalmassá, dicsőségessé tették, vagy pedig a prófétákra, ezekre a bátor tanítómesterekre, akik még a királyok szemébe is megmondották az igazat, ha azok letértek a becsület és a tisztesség útjáról. 	Még nem tudta, hogy mi akarjon lenni: király-e, aki a zsidó népet felszabadítsa az idegen hódítók rabságából, vagy pedig próféta, aki járjon faluról falura, tanítván az embereket az Isten törvényeire és szeretetére.
Próféta lett: a legnagyobbak legnagyobbika. Hanem azt akkor még titkon rejtegette magában a jövendő.
Akkor még csak gyermek volt Jézus : állott az idők kapujában és tanulgatta átlépni a küszöböt. Öreg tanítójával a Biblia könyveit olvasgatta, amelyekben a zsidók történetei voltak leírva. Mózesnek öt könyvét, Királyok dolgait, Dávid zsoltárait, Salamon példabeszédeit, a próféták sorsát, sok szép Iátomását. Közben az apja műhelyében dolgozgatott. Húzogatta a nagy fűrészt, faragta a gerendákat; hallgatta a látogatók beszédeit. Néha római katonák vonultak el előttük az utcán; csillogott a fejükön a díszes sisak. A zsidó férfiak öklüket rázták uttánuk :
- Országunk elnyomói! Mikor szabadít meg már a mi Istenünk?
Olyankor napokig egyébről sem beszéltek az emberek az utcákon, a házakban, a fonókban, a gyűléstermekben, mint a zsidók szomorú sorsáról. Hej, rég volt, amikor Dávid és Salamon hatalmát félte minden nemzet! Régóta idegen népek rabságában sínylődik a zsidó! Dávid véréből mikor támad már az új király, a Messiás, hogy elűzze a hódítókat s visszaállítsa a zsidó nemzet régi fényét, dicsőségét?!
Nőtt, nevekedett, olvasott, tanult Jézus.
Tizenkét éves korában fölvitték a szülei Jeruzsálembe a húsvéti ünnepekre a nagy templomba.
Már hetekkel azelőtt készülődni kezdtek a nagy útra. Abrakolták, takarították a szamarakat. Varrták a ruhákat, foldták a sarukat, sütöttek-főztek. Jézus alig várta már, hogy megláthassa a zsidók híres, nagy városát, Jeruzsálemet és Salamon ősi templomát, ahol - a szülei és az írástudó így magyarázták - ott lakik az Isten maga a Szentek Szentjében, akivel csak a Főpapnak szabad esztendőben egyszer találkozni.
Vajon ő is nem láthatná meg az Istent, mint Mó zes, akinek az Isten az égő csipkebokor tüzében jelent meg?
Szent életű ember lesz, megtartja a tízparancsolatot, a törvény minden betűjét, az előírt időkben áldozatokat mutat be, imádkozik rendesen, alamizsnát ad a szegényeknek. Mindent megtesz, csak teljesülhessen élete legfőbb vágya. Most a főtemplomban a papokat is megkérdi, oda áll eléjük, hadd tudjon meg mindent, mi a kötelessége. Ha már nem lehet belőle pap, mert nem papi nemzetségből származatt, legyen belőle legalább igaz és hithű ember.
Már úton vannak, lekerültek a Jordán partjára, ott lépegetnek a szamarak kényes lábakkal, megy az egész falu, elöl is, hátul is úton van az egész vidék, megy mindenki Jeruzsálembe.
Egyszerre feltűnnek a hegytetőn a szent város falai. Az a hatalmas, fényes épület, az a nagy templom! Jézusnak hevesen dobog a szíve, amint a városkapu alatt áthaladnak. A szűk utcákon a szülei szállást keresnek. Alig győzi kivárni, amíg a szamarakat lenyergelik, jászol elé kötik, megalmozzák, valamit falatoznak is; no, most indulhatnak. 
 A templom hatalmas kőfallal van körülkerítve.
Amint a nagy kőkapun belépnek, egyszerre tárul ki Jézus elé a templomudvar, a nyüzsgő sokaság, kis kőoltárok mindenfelé, előttük imádkozó, hajlongó emberek, s az égő áldozatok füstje úgy száll az ég felé, mint sok-sok kis, csendes forgószél. A falak mellett asztalok, mellettük a pénzváltók, akik a távoli országokból jött emberek idegen pénzét átváltják, hogy vehessenek azon galambokat; nyulakat, bárányokat, kévébe kötött gabonát, vagy egyéb föláldozni való, Istennek ajánlott drága ajándékot.
- Az udvar közepén emelkedik a hatalmas templom. József és Mária kézen fogták Jézust, hogy el ne tévedjen a sokaságban. Egy kőoltáron egy kéve árpát megáldoztak. A lángok hirtelen csaptak fölfelé, a gomolygó fehér füst elborította őket. Jézus kimeresztette a szemét, hogy vajon nem pillantja-e meg az Istent. A szülei hajlongtak és imádkoztak, de ő kielégületlen szívvel állott ott mellettük.
Be akart menni a templomba, hogy a papokkal beszélgessen. Az apja elrémülve tartotta vissza:
- Hova gondolsz, te gyermek! Azt hiszed, azok a papok talán szóba állnak a magadfajta kis legényekkel?
Eltelt egy nap, el kettő is. Jézus kétségbeesve látta, hogy a szülei már készülődnek hazafelé. Szinte sírt, amikor arra gondolt, hogy most még egy esztendőnek kell eltelnie, amíg újra Jeruzsálembe jöhetnek, és ő a papokkal nem beszélhetett, nem is tudja, hogy a szent életnek miképpen kezdjen neki. Legalább még egy órát engednék a szülei, hogy a templomban maradhasson! Addig ő nem nyugszik, amíg bár egy szót nem válthatott valamelyik szent életű pappal, aki ismeri az igaz élet titkát. A szülei tovább nem várhattak, de megengedték, hogy Jézus egy csoport názáreti emberhez csatlakozzék, akik még egy pár óráig maradni akartak. Ők indulnak; Jézust az ismerősök gondjaiba ajánlják: valahogy el ne hagyják, szerencsével hozzák haza Názáretbe. De alig telik el egy kis idő, Jézus nincs sehol. 
A názáreti csoport vezetője azt mondta: 
- A gyermek, gyermek. Nem tudja, mit akar jobban. Bizonyára utána szökött a szüleinek. 
Még valameddig ott időztek a templom udvarán, azután elindultak ők is hazafelé - Jézus nélkül. Másnap utolérték Józsefet és Máriát. Mária nyugtalankodott, aggódott a fia után, mint anya.
-	Hol van Jézus? - kérdezte.
 Akkor derült ki, hogy bizony Jézus ott maradt egyedül Jeruzsálemben. Hamar vissza a városba! Jaj, Istenem, mi történhetett azzal a drága gyermekkel? Ki tudja, kik kezébe került, tán meg is halt azóta. József haragudott : 
-	 Haszontalan, szófogadatlan gyermek! Mennyi bajt okoz máris! 
Három napig keresték	Jézust Jeruzsálemben: Tűvé tették az egész várost, megkérdezték a katonákat, a kapuőröket: senki sem látta.
A végén eszükbe jutott, hogy a templomba is elmenjenek. Hát ott ült Jézus boldog arccal egy csomó fehér szakállas, öreg pap társaságában! Beszélget velük, mintha ő is közéjük tartoznék.
Megszidták, megcsókolták, haragudtak reá, azt sem tudták, hogy hol öleljék és simogassák.
Ilyen volt Jézus első látogatása Jeruzsálemben. Még azután is minden évben feljárt Jézus a nagy templomba a szüleivel. De egy idő után már nem kereste a papok társaságát.
Bántotta a nagy zaj a templom udvarán. A pénzváltók, a galambárusok, a templomszolgák lármája a lelkébe vágott. Egy kis csendességet keresett volna, hogy imádkozhassék. De a templom oszlopai mögül is hallotta, amint a főpap szolgája a pénzváltókkal veszekedett; kevésnek találta a helypénzt. A galambárusok rimánkodtak, a bárányok bégettek. Vajon vásárban volt Jézus, vagy a templomban? Itt lakik a zsidók Istene, Jehova; innen ügyeli és védi az ő kiválasztott népét, a zsidó nemzetet?
Jézus lenézett a templomudvarra, s már nem szerette az áldozatok ég felé emelkedő füstjét. Egy galamb sirt, amint elvágták a nyakát, hogy Istennek megáldozzák. Most egyszerre hallotta Jézus, hogy minden oltáron sír valami: galambok, gödölyék, bárányok, búzakalászok. A tűz pattogása túlharsogja néha a sírást, a füst néha elfedi. De ő hallja. Már nem is fog egyebet hallani, ha Jeruzsálembe jő. Igaz volna, hogy az Isten gyönyörűségét találja a Ieölt állatok vérében, füstjében?

Már férfi volt Jézus, már a szülei azon tanakodtak, miképpen házasítsák meg, s az ő lelkét egyre ez a kérdés rnarcangolta. Az ácsműhelyben, kis szobájában, este séta közben a falu szélén vagy ünnepnap a mezőkön. Ilyen kegyetlen lenne az Isten? Ilyen haragos, ilyen vért kedvelő, ilyen pénzváltóknak, galambárusoknak, megtévedt papoknak bűnét hizlaló?
Milyen az Isten?. . . S hát milyen az ember? Ha már Jézus elengedte, hogy tépelődjék, gondolatokkal kínozza magát, támadt új gondolata elég, szomorúságra, értelmetlen fájdalomra. Milyen az ember? Ma a gödölyét öli le áldozásra, mert azt hiszi, az Isten úgy parancsolta, holnap tudja, hogy az Isten nem úgy akarja, mégis lesben áll az országúton és embertársát kirabolja, legyilkolja. S a többiek? Hány hazug mosolygás mögött rejtőzik rossz szándék, hány jócselekedet csak arra szolgál, hogy bűnöket takarjon? A gazdagok elnyomják a szegényeket, a szegények egymás közt egyenetlenkednek; irigység, torzsalkodás, békétlenség, önzés, rosszakarat, igazságtalanság a mindennapi élet. Boldogságot akar magának mindenki, de a más örömével nem törődik; a másét kívánja mindenki, de a magáéból nem enged. Ilyen az ember, ilyen az élet; kegyetlen és szigorú, mint az Isten.
De hát valóban ilyen az ember, ilyen az élet, ilyen az Isten?
Nem tudta volna megmagyarázni Jézus, hogy miért, de valahogy azt érezte, sőt amint töprenkedett rajta, nyitott szemmel kezdett a világba nézni, életet figyelni, emberek járását ügyelni, már biztos is volt benne, hogy az Isten nem ilyen, s igazi lényegében az ember sem ilyen és az élet sem ilyen.
A mezőn szembenevetett vele a világ. A búza aranylott, a pipacs virított, a madarak énekeltek, az aratók dalát feléje hozta a szél. Távolabb valaki csépel, szegény ember, aki nem tud várni, szamarakkal nyomtatja a gabonát. A szérű szélén gyermekek játszanak. Ennek a szépséges, jóságos életnek csak szerető, jóságos Istene lehet. Íme, most is asztalt teritett, mint atya a gyermekeinek. A föld a dúsan megterített asztal, rajta az új kenyér. Jézus szívében boldog, jóságos érzés terjedett el. Jóság az Isten és szeretet: a jóság és a szeretet világot betöltő lelke.
S az emberek is, hát igen, tépik egymást, mint a vásott gyermekek. De a szívük mélyén jók, mindenki jó igazi valójában. Csak egy hiányzik belőlük. Nem szeretik egymást eléggé. Jézus most látta, hogy azért irigyek egymásra az emberek, azért telnek meg haraggal, csalják, rövidítik meg egymást, mert nem szeretik egymást eléggé. Hogy nem jutott ez eszébe egy prófétának sem? Nem törvény kell az embernek, nem külső rendszabályok tömege, hogy mit cselekedjék; a lelkét kell rendbe szedni. Meg kell tölteni szeretettel, akkor a cselekedetei sem lehetnek mások, csak jók. Tudtára kell hozni, hogy az Isten szeretet, és a világ boldogság völgyévé változik abban a pillanatban, amelyikben az emberek egymást úgy tudják szeretni, ahogy az Isten szereti őket. Minden gond megenyhülne, minden sírás elmúlnék - bekövetkeznék Isten országa.
Jézus lehunyta a szemét, amint elgondolta, átérezte, megízlelte ezt a jövendő boldogságot.
Valami végtelen nyugodtság, csendes öröm ömlött el egész lényén. Az anyja is megjegyezte, a testvérei is észrevették. Jobb kedvvel dolgozott az ácsműhelyben, másképpen beszélt az emberekkel, még a szeme is másképpen csillogott. Azelőtt olyan különös volt Jézus. Járta a mezőket, nézett maga elé, hallgatta az emberek beszédét, de nem vegyült el köztük, szótlan volt, a tréfát, a játékot nem állhatta. Most meg is fog házasodni, mint minden rendes ember az ő korában; hiszen idestova már harmincéves.

Egy idő után azonban újra nyilvánvalóvá vált, hogy Jézust nehéz gondok gyötrik.
Ha ilyen egyszerű, ilyen kézenfekvő Istenországa titka, ha egyéb nem szükséges a végső, teljes, örökké tartó, boldog élethez, minthogy az emberek szeressék egymást, nem az volna neki most a kötelessége, hogy útra keljen, bejárja az országot s az embereknek ezt az örömhírt megvigye?
Ott van a kezében az új élet kulcsa, csak a szót kell kimondania, s ezerek élete széppé és boldoggá válik. Szeretet! Szeressétek egymást, emberek! Vetkőzzétek le önzésteket, egymás terhét hordozzátok! Ha csak egyszer ízlelitek meg a boldogságot, amit a szerető, tiszta szív érez, tudom, a bűn alacsony örömeihez visszatérni sohasem fogtok! Nem az neki most a kötelessége, hogy vállalja a próféta sorsát, magát otthontalanná tegye a nép javáért, Isten országáért?
Majd kirendeli neki az Isten a mindennapi kenyeret, a helyet, ahol fejét nyugovóra hajthassa, az erőt, hogy a megpróbáltatásokat elviselhesse . . .
Jézust nem hagyta nyugton ez a gondolat, s amint naponként tisztább és szebb valóságnak érezte Istent, Isten országát, úgy nőtt benne az elhatározás is, hogy prófétává válik. Prófétává? Jézusban először ötlött fel a sejtés, hogy ő több lesz minden prófétánál, mert ő a végső szabadulást hozza. Megdobbant a szíve. Semmi kétség. Hogyha az emberekben fel tudná ébreszteni a tökéletes szeretetet, nem volna szükség arra, hogy utána más próféta jöjjön; hiszen akkor megvalósulna a tökéletes élet . . . Ő volna tehát a Messiás, Istennek utolsó, nagy prófétája, aki az isteni életet végső diadalra viszi az emberek között?
Jézust szent, titkos öröm töltötte el, de ugyanakkor meg is ijedt a gondolattól.
Vajon azt hozza ő, amit az emberek a Messiástól várnak? Jézus nyilván tudta, hogy az emberek egy része a Messiásban a betegek, bénák gyógyító orvosát várja, akinek keze érintésére minden vak látni fog, minden sánta járni. Mások, a szenvedő, elnyomott nemzet a Dávid családjából származó királyt hívják, hogy a rómaiak rabigájából a népet megszabadítsa s a világ felett való dicső uralko 'st megszerezze. Jézus nem lesz sem ez, sem az, o a szeretet eldugult forrásait akarja az emberek szívében megnyitni . . . és mégis ő lesz a Messiás, mert az emberek anélkül, hogy tudnák, voltaképpen az igazi boldogságra .sóvárognak, csak nem tudják, miképpen lehet azt elérni. Aki beteg, az egyébre nem gondol, csak az egészségére; mintha a testi egészség egyma- gában már meg is szerezné az áhított, megnyugtató, soha el nem múló, el nem fakuló ízű boldogságot. A többi pedig minden baj okát az idegenek uralmában keresi; pedig vajon, ha az emberek az adót nem a római császárnak, hanem a zsidó királynak fizetnék, más, új, boldogabb élete következnék el az Istennek? Nem adná el a zsidó a zsidőt, testvér testvér ellen nem támadna, boldog lenne mindenki? Az emberek a Messiástól a felszabadító, világuralmat megszerző háborút várják, ez igaz, de csak azért, mert ettől remélik lelkük boldogságát ? Botor lelkek : szegény, félrevezetett, magát hitegető nép! Azon az úton a boldogsághoz eljutni nem lehet. De igen, ha lelkileg újjászületnek szeretetre. Nem a háborúk vérben gázoló vezére és nem a csodatevések töltik be lelkük igazi kívánságát, hanem ő, az igazi Messiás, a szeretet beteljesítője, Isten országa megalapítója. S a dicsőséget is az egész világ előtt nem a világ feletti uralom szerzi meg a zsidó nép számára, hanem az elsőség abban, ami a legigazibb, legdrágább kincs az életben; alázatos, Istenhez méltó, tökéletes élete lesz példa és tisztesség a nemzetek előtt. Jézusnak már nem volt maradása otthon. A műhelyt napokig kerülte, útra készülődött. Akkor hallotta meg, hogy Júdeában próféta támadt, Keresztelő János, és ő ítéletet hirdet. 
-	A fejsze a fák gyökerére vettetett - harsogja János. - Minden fa, amely jó gyümölcsöt nem terem, kivágattatik és tűzre vettetik. - Úgy hallotta Jézus, hogy ilyen a János beszéde. Lám, János Isten büntetésével fenyegeti az embereket. Jobb fegyver a fenyegetés, mint az új élet ígérete? Jézus elhatározta, hogy legyalogol Júdeába, és meghallgatja az új prófétát.

Már útközben különös híreket hallott Keresztelő Jánosról.
Szigorú ember ez az új próféta. Sokat böjtöl, ruhája teveszőrből van, dereka körül bőröv, eledele sáska és vadméz, ámivel a pusztaság táplálja. A megtérőket bemeríti a Jordán vizébe, megkereszteli a tisztulás jelképeként.
Jézus égő szemekkel hallgatta a júdeai prófétát. 
-	Térjetek meg, mert elközelített Istennek országa - hirdette az messzehangzó szóval. 
 De a szeretetet nem említette. Jézus egyben bánta is ezt, meg örült is neki. Nyilvánvaló, hogy a szeretet isteni országának megalapítása nem a János, hanem a Jézus feladata.
Valaki megkérdezte Jánostól:
- Te vagy-e a Messiás, vagy mást várjunk? Te fogod-e megszabadítani a zsidó nemzetet?
- Kiáltó szó vagyok a pusztában ! - válaszolta János. - Beszélek, hirdetek és senki sem hallja. Fog jönni utánam, mert jönnie kell az igazi prófétának, aki nálam hatalmasabb, akinek még saruját megoldani sem vagyok méltó. fme, én keresztellek titeket vízzel, ő keresztelni fog titeket tűzzel és szent lélekkel.
A Jézus szíve megdobbant.
Vajon lehetne az, hogy János reá gondolt, amikor erről a hatalmas prófétáról, erről a bűn rabságából megszabadítö, megváltó Messiásról beszélt? Amikor százakkal együtt benne állott a Jordán vizében, hogy János őt is megkeresztelje, úgy érezte, mintha az isteni szentség, mint fehér galamb, reá szállott volna. De vajon valóban benne van-e Isten ereje, hogy messiási feladatát betölthesse? Próféta lehet, a szeretet hirdetője, az emberek előtt az igazi élet boldogságát megcsillogtathatja. Ezt megteheti. De a Messiás nemcsak beszél, az meg is valósít. Annak szavára megújul az élet, a gonoszok megszégyenülnek, és új lelket nyernek. Közönséges emberi erő ezt véghez nem viheti. Vagy éppen abban áll az új, igaz, tökéletes élet gyönyörűsége, hogy azt csak meg kell mutatni és az emberek máris ragaszkodni fognak ahhoz, mint megtalált boldogságukhoz? Ha ez a tiszta, tökéletes szeretet megvan őbenne, az teljességgel elég, azzal csak járni kell az emberek között és az szét fog terjedni, mint a napfény? Bár felhők is lesznek az égen, bizonyára felhők is lesznek; majd akadályokat is le kell győznie, a közöny és a megátalkodottság akadályait, s csak akkor fog diadalt aratni, ha mindvégig kitart? Ki fog tudni tartani mindvégig? Más vágy, kívánság lelke odaadását megzavarni nem fogja?

Jézus lelkében ezek a kérdések úgy kavarogtak, mint a tűzhányóban a megolvadt föld és haza sem ment már, beljebb vette útját a pusztaságba. Egyedül akart maradni önmagával.
Negyven nap és negyven éjjel böjtölt a pusztában, mint János. Akkor megéhezett. Lázálmai voltak, látta az ördögöt. Városokat mutatott neki, azok mind az övéi lennének, ha őt követné, ha lenne a nép akarata szerint való Messiás, a véres kard széthordozója. Ha már megfordult az eszében a messiásság gondolata, miért ne legyen olyanképpen az, amilyenképpen azt a nép kívánja? Csodákat is tenne, köveket kenyerekké változtatna, s ha a jeruzsálemi nagy templom tetejéről ugranék le, akkor sem történnék baja, mert Isten angyalai gondját viselnék.
- Távozz tőlem, Sátán! - tért magához Jézus, és nem volt benne semmi habozás. Ö nem magának akar dicsőséget, ő a boldog élet boldog szerelmese. S hogy az Isten segíteni fogja-e őt a küzdelmeiben? Hát persze hogy fogja, ezer különböző módon fogja segíteni, egyik csodálatosabb a másiknál. Lám, most is erőt adott neki, hogy a kísértéseket legyőzze. És kitől ered a lelkét betöltő, csodálatos megtisztulásnak érzése? Könnyűnek, emelkedettnek, igaznak érezte magát Jézus! Mintha az isteni lélek, amely neki már annyiszor megjelent az élet jóságában, a búzának, a kenyérnek dalában, most ott zengene az ő lelkében s élne már nem ő többé, hanem általa és benne az Isten.
Elhagyta a pusztát, és hazaindult Názáretbe. Az első szombati nap felállott a zsinagógában a kis imaház telve volt zsúfolásig emberekkel -, kezébe vette az egyik könyvtekercset, az Ézsaiás próféta könyvét, és hangos szóval olvasni kezdte:

"Az Úr lelke van énrajtam,
mivel fölkent engem, hogy a szegényeknek jó hírt mondjak, 
elküldött engem, hogy hirdessek a foglyoknak szabadulást,
a vakoknak szemeik megnyílását,
hogy szabadon bocsássam a lesújtottakat
hogy hirdessem az Úr kedves esztendejét."

A könyvtekercset összehajtotta, odaadta a szolgának és leült. A zsinagógában mindenki tekintete reá volt szegezve. Ö pedig elkezdett beszélni :
- Ma teljesedett be ez az Írás fületek hallatára! Az emberek csodálkozva néztek össze, és azt kérdezték egymástól:
- Hát nem a József fia ez? Hiszen ezt az ifjat ismerjük gyermekkora óta, ácsmester ő is, mint az apja.
Jézus megérezte az emberek szemében a bizalmatlanságot és szomorúan folytatta:
- Bizony mondom nektek, egy próféta sem kedves a maga hazájában! - És haraggal telt el, és kemény szavakkal kezdte ostorozni az emberek bűneit. Azok pedig ellene támadtak mindnyájan, felkeltek, és kiűzték őt a zsinagógából.
- Taszítsuk le a hegy meredekéről! Kövezzük meg! - kiáltották összevissza. De egy sem merte Jézusra tenni a kezét.
Jézus szótlanul hagyta el szülőfaluját. A szíve tele volt keserűséggel. Mégsem panaszkodott. Előtte nyitva állott az egész ország és ő el volt szánva, hogy az első nehézségektől vissza nem riad, a szegényeknek az örömüzenetet mindenüvé elviszi, az Úr kedves esztendejét, Istennek` országlását mindenütt hirdetni fogja.
Vajon a szomszéd falvak népe hogyan fogja őt fogadni?
Kapernaumba költözött át, a galileai tó partjára. Napközben künt járt a mezőn, beszédbe elegyedett a dolgozó emberekkel. Beszélt nekik a föld jóságáról, Isten jóságáról és az emberek jóságáról, ami nem más, mint az isteni lélek az emberben. Vigasztalta a szegényeket, hogy bízzanak a jövendőben. Isten országa nem itt van, és nem ott van, hanem az emberek szívében. Úgy van vele az ember, mint az elvetett maggal. Lefekszik, aluszik, fölkel, újra lefekszik. Észre sem veszi, már kikelt a vetés, maga sem tudja, hogyan. Olyan az Isten országa, mint a mustármag. A legkisebb minden mag között, amikor elvetik, mint az ember szívében a jóság. Mégis, há felnő, nagyobb lesz minden kerti veteménynél; nagy ágakat hajt, a madarak fészket raknak lombjai közé.
Örömmel töltött el mindenkit Jézus beszéde. Csodálkozva kérdezte mindenki :
- Ez az az ifjú, akit a szülőfaluja elűzött? Napról napra tömegesebben jöttek az emberek, hogy őt hallgassák. Eljöttek a betegek is, és Jézus csodálkozva fedezte föl, hogy meg tudja őket gyógyítani. A kapernaumi zsinagógában idegbajos ember támadta meg:
-	Mit akarsz tőlünk, názáreti Jézus?
Jézus a szemébe nézett, és csendesen mondotta:	. 					
- Most nem te magad beszélsz, hanem a rosz	szabik lelked. Némulj meg, és távozz! 	
Az ember megrázkódott és megnyugodott. Mindazok, akik a zsinagógában voltak, megilletődve suttogták : 							
-	Csodát cselekedett! 							
És elterjedt a híre egész Galileában. Jézusnak be kellett járnia minden falut és minden várost, hogy 	az emberek hallhassák beszédeit. 							
Legjobban szeretett azonban a galileai tó partján időzni. A túlsó part hegyei idelátszottak, a tó tükre 	kéken csillogott. Csöndes időben a halászok hajóikon a partok közelében halásztak. Jézus gyakran beült egy csendes csónakba, kissé távolabb taszította a parttól és úgy beszélt az odasereglett emberekhez. Ilyenkor a halászok is közelebb vonták hajóikat, és miközben a hálóikat a vízbe eresztették, hallgatták beszédeit. Ezek közül a halászok közül támadtak Jézus legelső tanítványai. Péter volt az első, őt követte a testvére, András. Majd az öreg Zebedeus két fia, Jakab és János, akik egy szót sem szóltak, az öreg csak ott maradt egyedül a hajóban 	a napszámosokkal. 							
- Eddig halakat fogtatok: ezután embereket fogtok halászni - biztatta őket Jézus. Az emberek ott álltak a parton és a négy tanítvány, akikhez idővel 	még nyolc csatlakozott, leste a Jézus szavait, hogy 	ők is megtanulják, miképpen kell az emberek lelkét 	megfogni a jónak. 							
Ezek voltak Jézus legboldogabb napjai.
	De amiképpen nőtt a Jézus híre, úgy nőtt az irigység is a papok és az írástudók között. Féltették Jézustól a hatalmukat, a tekintélyüket. Egy alkalommal nyilvános vitába szálltak vele. Akkor éppen Kapernaumban tartózkodott Jézus, miután már körüljárta egész Galileát, amelynek minden falujában prédikált és gyógyított. A kapernaumbeliek nagy örömre gerjedtek, amikor Jézus közöttük újra megjelent, és akkora tömegben gyűltek össze a háza előtt, hogy a gutaütöttet, akinek ágyát négyen hozták, nem tudták elébe vinni. A négy ember erre fogta magát, felmászott a ház tetejére, leszedte a fedelet, feltörte a mennyezetet, és úgy eresztette le Jézushoz a beteget. Jézus maga is elcsodálkozott az emberek hitén. 	
-	Fiam - mondta a gutaütöttnek -, ha azt hiszed, hogy valamely bűnöd miatt vert meg az Isten, nyugodj meg, akinek ilyen hite van, annak bűnei meg vannak bocsátva. 	
Ekkor szóltak közbe az írástudók: 	
-	Mit beszélsz, te gyarló ember, az Istent káromlod.. Ki bocsáthatja meg a bűnöket az egy Istenen kívül? 	
Jézus tudta, hogy az írástudóknak igazuk van, s hogy azt ő is úgy értette, a bűnt valóban csak az Isten bocsátja meg. De látta az írástudók gonosz szándékát és nem engedett. Így szólt a gutaütötthöz :
- Neked mondom, kelj fel, vedd az agyadat és  eredj haza! 
A beteg szemében felgyúlt a reménység tüze, tagjait valami melegség jária át, minden erejét összeszedte és felkelt. A tömegen az elcsodálkozás moraja 	zúgott végig; az írástudók megszégyenülve távoztak. 	
De azután is folyton a nyomában tartottak és támadták, ahol lehetett. 		
Amikor Mátét, a vámszedőt tanítványául hívta, 	letelepedett az asztalához sok olyan ember társaságában, akik a rómaiakhoz szegödtek, tőlük hivatalokat fogadtak el. A zsidók úgy tekintettek rájuk, 	mint a bűnösökre és a bélpoklosokra. A papok mindjárt bejárták a falut és föllármázták az embereket:
-    Nézzétek, a ti hires, nagyétü prófétátokat: egy asztalnál ül a bünösökkel és a vámszedőkkel. 
Sokan megbotránkoztak a Jézus követői közül. 	De Jézus feléjük fordult és azt mondotta: 
-	Nem az egészségeseknek van szükségük orvosra, hanem a betegeknek. Az igaz ember ismeri 	az én beszédemet; én azért jöttem, hogy a bűnösöket hívjam megtérésre. 		
A papok akkor sem nyugodtak. 		
-	Látjátok, Keresztelő János és az ő tanítványai  gyakran böjtölnek; ez pedig mindig eszik, amikor látjuk. 		
Jézus tudta, hogy a böjtölés önmagában semmit sem ér, s egy a szükséges dolog: a tiszta szív, de már nem akart a papokkal komolyan vitatkozni. 	
Odavetette tehát: 		
- Vajon böjtölhet-e a násznép akkor, amikor a vőlegény velük van? Ám jönnek majd a napok, amikor elvétetik tőlük a vőlegény. - Ezt már szomorúan mondta. Egy pillanatra megjelent előtte a maga kétséges sorsa. Íme, máris fenekednek ellene a nép vezetői, a kis hatalmasok. Mi lesz ezután, ki tudja? Fog-e győzni a szeretet, vagy elbukik és ő is vele együtt? Még igaz lehet, amit most mondania kell: ha a vőlegény elvétetik a násznéptől, akkor maj d böjtölhetnek és sírhatnak eleget . . .
A papok ezután azt kezdették ügyelni, hogy vajon mit csinál Jézus és mit tesznek az ő tanítványai a szombati napon. Azt látták egy alkalommal, hogy a tanítványok, amint az ösvényen búzavetések között mentek át, pár szál kalászt letéptek, s a szájukba véve harapdálni kezdték. De ennél nagyobb bűnt követett el Jézus maga, mert szombati napon gyógyított. Benn a zsinagógában, mindenki szeme láttára. A sorvadt kezű ember remegve állott középen. Jézus megkérdezte :
- Szabad-e szombati napon gyógyítani? - Senki nem mert válaszolni. Jézus folytatta: - Van-e közületek valaki, szegény ember vagy gazdag ember, aki, ha a juha szombati napon gödörbe esik, azt ki ne húzza azonnal? Mennyivel drágább és kedvesebb pedig az ember a juhnál! Bizony nem az ember van az ünnepnapért, hanem az ünnepnap van az emberért. Nyújtsd ki a kezed!
Ezt már a sorvadt kezűnek mondotta.
A farizeusok ott hagyták a zsinagógát és tanácskozást tartottak, hogy miképpen veszítsék el Jézust. Jézus nem maradt a faluban sokáig.
Talán fáradt volt; talán bántották őt a papok és az írástudók mesterkedései. Visszavonult a tanítványaival a hegyekbe. Egy kis pihenésre vágyott, egv kis szabadságra. Az elmúlt hetek zsúfolt és zavaros eseményei ott táncoltak körülötte. Emberek, beszélgetések, betegek. Tyrusból és Sidonból, Sziriából és a Jordánon túlról, a Tízvárosból és Jeruzsálemből nagy tömegek sereglettek egybe. Oda hoztak hozzá mindenkit, akinek baja volt: betegségben és nyavaIyákban sínylődőket, ördöngösöket, holdkórosokat, gutaütötteket. Elég volt egy időre a prófétaságból. A hegyek elrejtett zugai pihenést és felfrissülést ígértek.
De az emberek a hegyekbe is követték őt.
Ott, a legmagasabb tetőn megpillantották, amint tanítványaival a földön heverészett. Nézte az előtte kiterülő országot : keletre a galileai tengert és a Jordán folyó csíkját, amint az belőle kiszakadva délre tartott. Időnként a tanítványaihoz is volt egy-egy szava. A feladatukról, a hivatásukról beszélt.
-	Ti vagytok a foldnek sava – mondotta nekik.
-	Ti vagytok a világ világossága, a hegyen épitett város, amely rejtve nem maradhat. Lámpás vagytok: nem azért gyújtottalak titeket lángra, hogy véka alá rejtselek, hanem hogy a lámpatartóba tegyelek és világoljatok mindazoknak, akik a házban vannak. Jgy ragyogjon a ti világosságotok az emberek előtt, hogy azok látva a ti jócselekedeteiteket, dicsőítsék mindnyájan az Istent.
Akkor látta Jézus, hogy a domb hajlása mögül, a sziklatömbök között taposott ösvényeken emberek tűnnek elő, s némán odatelepszenek köréje, tízen, százan, ezren. A természet szabad templomában a sokaság áhítattal és megilletődéssel nézett feléje.
- Beszélj nekünk, jó mester! - könyörögte ezer szempár.
Jézus felemelkedett:
- Miről beszéljek, mit akartok? - kérdezte. Azok pedig mind egyet akartak : boldogságot. Ezt kergeti, ezt keresi minden ember.
- Taníts meg bennünket, Jézus, hogy kik a boldogok? Erre a tudományra van szükségünk mindnyájunknak.
- Kik a boldogok? - kérdezte Jézus, és végighordozta tekintetét a lábainál letelepedett embereken:
Akkor vette észre, hogy mindegyiknek rongyos a  ruhája, sápadt, kiéhezett az arca.
Odagyűlt köréje az ország minden szegénye? Hát a gazdagok, a jóllakottak és jólöltözöttek hol vannak? Öket nem érdekli az isteni élet titka; ők csak oda özönlenek, ahol az üzleteket kötik, ahol harácsolnak, a szegényeket nyúzzák, az igazságot keresztre feszítik? Ó, bűnös és elbizakodott emberek! Ti szegények, ti éhezők, ti sírók: ha van Isten, szeretetnek és igazságnak Istene, úgy titeket bizonnyal megjutalmaz tűréstekért és szenvedéstekért!
És mondotta Jézus :
-	Boldogok vagytok, ti szegények, mert tiétek az Istennék országa. Boldogok vagytok ti, akik most éheztek, mert meg fogtok elégülni. Boldogok vagytok ti, akik most sírtok, mert nevetni fogtok. De jaj nektek, gazdagok, mert ti már elvettétek a ti örömötöket! Jaj nektek, akik most eI vagytok telve, mert éhezni fogtok! Jaj nektek, akik most nevettek, mert: gyászolni és sírni fogtok! 
Halálos csönd támadt. Akkor látta Jézus, hogy szavai a gyűlöletnek magját hintették el az emberek között. Vajon ezt akarta ő, ezért szegődött Isten emberének? Hiszen a gazdag is Isten gyermeke, s hogy bűnös, az talán emberi gyengeség. Ki az erős, aki ellenállni képes a gazdagság csábításának? Vajon a gazdagot nem éppen úgy meg kell menteni, mint a szegényt, saját bűnétől, hogy az életét ez végképpen meg ne rontsa? Csodálatos béke és szeretet költözött akkor egy- szerre a Jézus szívébe. Talán a levegő tiszta áramlása hozta el hozzá a bokrok és a fák üzenetét, hogy ennek a megcsúfolt, meghurcolt, földre nyomott tömegnek is csak szeretetet szabad hirdetnie : szeretetet még az ellenségei, az elnyomók, a gazdagok és hatalmasok iránt is. És már más volt a Jézus hangja. 
-	Boldogok a szegények, mert övék az Isten országa. A gazdag kincstárába gyűjti a drágaköveket, magtárába a gabonát. Azt félti, azt őrzi, azon jár az esze mindig, nincs se éjjele, se nappala. Arra, akinek többje van, irigykedik, akinek kevesebbje, azt lenézi. Pénzen hatalmat vásárol az emberek fölött: szolgák serege veszi körül. De vajon boldogságot  vásárolhat-e? Hízelegnek neki a barátok, amíg ven dégei lehetnek, de tudhatja-e bár egyről biztasan, hogy magamagáért s nem vagyonáért ragaszkodik hozzá?... 
Volt egyszer egy gazdag ember, akinek földje bőven termett. Jöttek hozzá szegények és koldusok, hogy kérjenek az ő fölöslegéből, de ő becsukta előttük kapuját és így töprenkedett: "Mit tegyek, hogy takarítsam be termésemet?" És így szólt : "Ezt teszem : Lerontom csűreimet s nagyobbakat építek. Aztán így szólok az én lelkemnek : Én lelkem, sok javad van eltéve sok esztendőre; tedd magad kényelembe, egyél, igyál, légy vidám." Isten azonban így szólt neki: "Bolond, még az éjjel meghalhatsz, s mit érsz a te nagy gazdagságoddal?"                                        -     Bolond, aki magának gyűjt kincseket s nem az Istenben gazdag! Bizony mondom nektek, ne gyűjtsetek magatoknak anyagi kincseket, amelyeket a moly és a rozsda megemészthet s a tolvajok kiáshatnak, ellophatnak. Ahol a te kincsed, ott van a te szíved is. Gyűjtsetek magatoknak lelki kincseket, amelyeket sem a moly, sem a rozsda meg nem emészthet, sem a tolvajok ki nem áshatnak, el nem lophatnak. Senki sem szolgálhat egyszerre két úr nak, mert vagy az egyiket gyűlöli s a másikat szereti, vagy az egyikhez vonzódik s a másikat megveti. Nem szolgálhattok egyszerre Istennek és a mammonnak. Féltek a szegénységtől? Ne aggodalmaskodjatok az életetek miatt, hogy mit egyetek, mit igyatok; sem a testetek miatt: mivel ruházkodjatok. Hát nem nagyobb dolog az élet az eledelnél s a test a ruhánál? Nézzetek az égi madarakra, hogy azok nem vetnek, nem aratnak, sem csűrbé nem takarítanak, mégis az Isten eltartja őket. Nem vagytok ti náluknál többet érdemlők? Kicsoda képes közületek aggodalmaskodásával az élete idejét bár egy arasznyival megnövelni? S a ruházat miatt is mit aggodalmaskodtok? Figyeljétek meg a mezők liliomait: hogyan nőnek; nem fáradoznak, nem is fonnak, rnégis mondom nektek, hogy Salamon a maga teljes dicsőségében sem öltözött úgy, mint ezek közül egy. Ha Isten így ruházza a mező füvét, amely ma van és holnap a kemencébe vettetik, nem sokkal inkább titeket, kishitűeket? Keressétek először Isten országát és annak igazságát, s akkor mindezeket gond nélkül megszerezhetitek. Ne aggodalmaskodjatok a holnap miatt, mert a holnap majd gondoskodik magáról. Elég minden napnak a maga baja. Bizony mondom, boldogok a szegények, mert övék Istennek országa. Az emberek ott ültek a hegyoldalon körös-körül, és lázadó szívük láthatólag megnyugodott. Rongyosak voltak és kiéhezettek, de a boldogság lassan kezdett visszatérni a szíveikbe. Igen, csak legyen mit enni és mit adni a gyermekeknek és legyen fedél a fejük felett; de talán csakugyan úgy van: aggodal- maskodás nélkül is Iehet a föld termését iearatni, ruhát szőni és házat építeni. Ez az: erről a szegény- ségről beszélt Jézus. Meg kell szerezni mindent, amire az embernek emberi életre szüksége van, de többet gyűjteni, a lelket átadni, foglyává tenni a szerzés őrületének, a hatalom vágyának, az bűn, az Istentől való elfordulás . . .				
 Most már nyugodtan beszélhetett tovább Jézus. 
- Boldogok a sírók, mert ők megvigasztaltatnak.	 Boldogok a szelidek, a békességre igyekvők, az alázatosak, mert ők örökségül bírják a földet. Boldogok, akik éhezik és szomjúhozzák az igazságot, akik az igazságért eltűrnek minden üldöztetést, mert ők megelégíttetnek. Boldogok a tiszta szívűek, mert ők meglátják az Istent.
Teljes fénnyel sütött a nap fejük felett. A meleg palesztinai levegő körüljárt, körülsimogatott mindenkit. Az emberek boldogan néztek maguk elé, egyik-másik valamit kérdezett a szomszédjától. Valaki bátorságot vett magának, és fennhangon megszólalt:
- Úgy hírlik mindenfelé, hogy te el akarod törölni a törvényt. Igaz-e ez, mester? - kérdezte.    Jézus újra beszélni kezdett:
- Ne gondoljátok, hogy én a Törvényt, vagy a próféták parancsait eltörölni jöttem. Nem azért jöttem, hogy eltöröljem, hanem hogy betöltsem azokat. Mert bizony mondom nektek, amíg az ég és a föld el nem enyészik, egyetlen betű, egyetlen vesszőcske sem enyészik el a Törvényből, amíg csak minden meg nem valósul. De a Törvény igazi betöltése nem az üres jó cselekedetekben rejlik, hanem a szív jóságában, amelyből a jó cselekedetek fakadnak. Anélkül a jó cselekedetek semmit sem érnek. Hallottátok, hogy megmondatott a régieknek: Ne ölj, aki pedig öl, ítéletet érdemel! Én viszont azt mondom nektek, hogy még az is megérdemli az ítéletet, aki haragot tart az ő atyafiával. Aki pedig azt mondja neki : bolond, az megérdemli a Gyehenna tüzét. Ha te a te ajándékodat oltárhoz viszed, s ott eszedbe jut, hogy a te atyádfiának valami panasza van ellened, hagyd ott az oltár előtt a te ajándékodat: menj el, előbb békülj meg a te atyádfiával, s csak azután jöjj, hogy találkozz a te Isteneddel. Hallottátok, hogy megmondatott a régieknek: Ne paráználkodjái! Én viszont azt mondom nektek, hogy mindaz, aki aszszonyra bűnös vággyal tekint, már paráználkodott azzal a szívében. Ha pedig a te jobb szemed, vagy jobb kezed megbotránkoztat téged, vájd ki és vesd el magadtól, mert jobb neked, hogy egy tagod veszszen oda, semhogy egész életed megromoljon. Ugyancsak hallottátok, hogy megmondatott a régieknek: Ne esküdjél hamisan, hanem teljesítsd az Istennek tett esküidet. Én viszont azt mondom nektek, hogy teljességgel ne esküdjetek. Legyen a ti beszédetek: Igen, igen; nem, nem. Ami ezenfelül van, a gonosztól van. Hallattátok, hogy megmondatott : Szemet szemért, fogat fogért. Én viszont azt mondom nektek, hogy ne álljatok ellene a gonosznak az ők eszközeikkel, hanem aki arcul üt téged jobb felől, fordítsd oda annak a másik arcodat is, aki el akarja venni az alsó ruhádat, add oda neki a a felső ruhádat is, s aki téged egy mérf öld útra kényszerít, menj azzal két mérföldre. Aki kér tőled, annak adj, s aki kölcsönt akar tőled venni, ne fordulj el attól. Haliottátok; hogy megmondatott : Szeresd felebarátodat és gyűlöld ellenségedet. Én viszont azt mondom nektek: Szeressétek ellenségeiteket és imádkozzatok üldözőitekért, hogy legyetek méltó gyermekei az Istennek, aki felhozza az ő napját a gonoszokra és a jókra, és erőt ad az igazaknak és a hamisaknak egyaránt. Mert ha csak azokat szeretitek, akik titeket szeretnek, miféle különös érdemetek van? Legyetek tökéletesek, amiképpen az Isten .is tökéletes.
Most már mások is bátorságot vettek maguknak 	és egyre-másra tették föl a kérdéseket Jézusnak. 	
- Kell-e böjtölni? Hogy imádkozzunk? Hogy alamizsnálkodjunk? 	
Jézus mindegyiknek megf elelt : 	
- Amikor alamizsnát osztasz, ne kürtöltess magad előtt, ahogy a képmutatók cselekszenek a zsinagógában és az utcákon, hogy dicséretet nyerjenek az emberektől. Amikor te alamizsnát osztasz, ne tudja a bal kezed, mit művel a jobb. És amikor imádkoztok, ne legyetek olyanok, mint a képmutatók, 	mivel ezek szeretnek a zsinagógákban és az utcák 	szögletén állva imádkozni, hogy az emberek lássák 	őket. Amikor te imádkozol, menj be a te belső szobádba, zárd be az ajtódat, s úgy imádkozzál titkon 	a te Istenedhez. Ne legyetek bőbeszédűek, mint a pogányok, akik azt gondolják, hogy bőbeszédűségükért nyernek meghallgattatást. Az Isten tudja, hogy 	mire van szükségetek, mielőtt kérnétek tőle. Ti tehát ilyenképpen imádkozzatok : Miatyánk, szenteltessék meg a te neved. Jöjjön el a te országod, legyen meg 	a te akaratod. A mi mindennapi kenyerünket add 	meg nekünk ma és bocsásd meg a mi vétkeinket, miképpen mi is megbocsátunk az ellenünk vétőknek. Ne vigy minket kísértésbe, de szabadits meg 	a gonosztól, mert tied az ország, a hatalom és a dicsőség, most és mindörökké. Amen. - Kérjetek, és megadatik nektek, keressetek és találtok. Zörgessetek és ajtót nyitnak nektek. Kicsoda közületek az ;	az ember, aki, ha a fia kenyeret kér tőle, követ ad 	neki? Vagy ha halat kér, .kígyót ad neki? Hát ha ti gonosz létetekre tudtok fiaitoknak jó ajándékot adni, mennyivel inkább az Isten! Amikor böjtöl.tök, ne legyetek komor ábrázatúak, mint a képmutatók, mert ezek eltorzítják arcukat, hogy az emberek lássák böjtölésüket. Te ellenben kend meg a fejedet s mosd meg az arcodat, hogy ne az emberek lássanak böjtölni, hanem a láthatatlan Isten. 
És már beszélt Jézus kérdezetlenül is. - - Ne ítéljetek, hogy ti is meg ne ítéltessetek. Amilyen ítélettel ítéltek, olyannal ítélnek meg titeket, és amilyen mértékkel mértek, olyannal mérnek nektek is. Miért látod meg te a te atyádfia szemében a szálkát, míg a saját szemedben levő gerendát nem veszed észre? Képmutató, vesd ki előbb a magad szeméből a gerendát, s csak akkor gondolj arra; hogy kivedd a szálkát a te atyádfia szeméből. Ez a Törvénynek és a próféták minden tanításának a summája: Amit akartok, hogy az emberek tegyenek veletek, mindazt ti is úgy cselekedjétek velük. Tudom, ezeket a parancsolatokat követni nehéz. Szoros az a kapu és keskeny az az út, amely az életre vezet, és kevesen vannak, akik azt megtalálják. Tágas az a kapu és széles az az út, amely a kárhozatra vezet, és sokan járnak rajta. Arra hívnak titeket a hamis próféták is. De őrizkedjetek a hamis prófétáktól, akik juhok köntösében jönnek hozzátok, belül pedig ragadozó farkasok. Gyümölcseikről	fogjátok  felismerni őket. Vajon szednek-e a tövisről szőlőt; vagy bojtorjánról fügét? Minden jó fa jó gyümölcsöt terem, a romlott fa ellenben rossz gyümölcsöt terem. Nem mindenki, aki mondja nekem: Uram és Mesterem! lesz részese az isteni életnek, hanem aki cselekszi az Isten akaratát. 	
 A nap már lefelé tartott az égboltozaton, a sokaság egy része szedelőzködni kezdett. Hálálkodva köszönték meg Jézusnak a tanításokat, és indultak hazaf elé. 	
-	Meg fogjátok-e tartani beszédeimet? - kérdezte tőlük Jézus. 	
Sokak arcán látszott az átszellemült elszántság, a megtérés jegye, de mások közönyös arccal állingáltak tőle távolabb. Jézus megütődve nézett reájuk. Nyugtalanná vált és elégedetlenné.        -   Aki hallja tőlem a beszédeket és megtartja azokat - mondotta csendesen -, az hasonlatos a bölcs emberhez, aki mélyre ásott és sziklára építette házát. És leesett az eső, megjöttek az áradások, fút- tak a szelek, beleütköztek abba a házba, de az nem omlott össze, mert sziklára volt alapozva. Viszont aki hallja tőlem e beszédeket, de nem cselekszi azokat, hasonlatos a bolond emberhez, aki alap nélkül a földre építette az ő házát. Leesett az eső, megjöttek az áradások, fúttak a szelek, és beleütköztek abba a házba, és az összeomlott, nagy lett a pusztulása . . . 

	Az emberek csendben, megilletődve oszlottak szét. 	Milyen más Jézus, mint az írástudók, akiket szom- batonként a zsinagógában hallanak! 	Ez a názáreti próféta úgy tanít, mint akinek ha- talma van az emberek felett. 	Azután is, valahányszor hírét vették, hogy Jézus a vidéken jár, tömegestül keresték fel, hogy hallgathassák beszédeit.
Jézus azonban megosztott, megzavarodott lélekkel tért vissza Kapernaumba.
- Hányan vannak a bölcsek és hányan a bolondak? - kérdezte magában.
Maga előtt látta a tömeget, és érezte magán valamennyi ember szemét. De azt is kezdte érezni már, hogy Istenországa beszéde lepereg a legtöbb ember lelkéről. Vajon olyan egyszerű volna a szeretet felébresztése az emberek szívében, mint ahogy azt ő először hitte?
Szeretett volna egy kicsit félrevonulni, hogy gondolkozhassék, tapasztalatait átvizsgálja, de az emberek nem hagyták őt magára egy pillanatra sem. Mindennap új betegeket hoztak hozzá.
Egy római százados a szolgája végett jött hozzá. - Hol a beteg? - kérdezte Jézus -, hadd menjek el és gyógyítsam meg őt.
- Uram - felelte a százados -, én katona vagyok. Az egyik legényemnek azt mondom: eredj !, elmegy. A másiknak: jer!, odajön. S ha azt mondom a szolgámnak: Tedd ezt!, megteszi. Nem vagyok méltó arra, hogy a házamba lépj. Hanem csak parancsolj, és tudom, hogy. az én szolgám jobban lesz.
Ekkora hittel Jézus még a zsidók között sem találkozott.
Egy napon Keresztelő János két tanítványa érkezett hozzá.
Jánost Heródes, a negyedes fejedelem börtönbe vettette, mert nyilvánosan megfeddte, amiért testvérét, Heródiást feleségül vette.
A két tanítvány azért jött, mert János tudni 	akarta: 		
- Te vagy-e, akinek jönni kell, vagy mást vár	junk? 		
Jézus hallgatott, váratlanul érte a kérdés. Hiszen azt most már ő sem tudja: ő-e valóban a Messiás? 	Miképpen válaszoljon? Maga köré mutatott tehát 	és ezt mondotta : 	
-	Menjetek el és adjátok hírül Jánosnak, amit hallottok és láttok: a vakok visszanyerik látásukat, a sánták járnak, a süketek hallanak és a szegények-nek örömüzenet hirdettetik. 	
A két tanítvány eltávozott, és akkor Jézus az emberekhez fordult. 		
- Ezerek mentek ki a pusztába, hogy lássák Jánost. Vajon minek látására mentek ki: szélingatta nádszál, finom ruhába öltözött ember látására? Lám	akik finom ruhát viselnek, a királyok palotáiban laknak. Hát akkor miért mentek ki? Próféta látására? 	Bizony mondom nektek, hogy az asszonyoktól születettek közül egy próféta sem volt nagyobb Keresztelő Jánosnál. S mégis, aki legkisebb Isten országában, az nagyobb őnála. 		
Az emberek csodálkozva néztek Jézusra. De ő nem 	magyarázta meg tisztán mondása jelentését.
- Akinek füle van, hallja - ezzel vágta útját 	minden további kérdezősködésnek; de ezzel bizony senki sem lett bölcsebb. 		
Még nagyobb lett a meglepetésük, amikor Jézus keserű hangon kezdte folytatni: 	             
-  Mihez hasonlitsam ezt a mostani nemzedéket?
Olyanok ma az emberek, mint a gyermekek, akik a piacon ülnek. Valamelyikük feláll és furulyázik; senki sem táncol a hangjára. A másik sír; senki sem bánja. Hát eljött János, és kinek sem kellett. "Az ördög van vele - mondották -, hiszen sem nem eszik, sem nem iszik." Majd jött az embernek fia, evett, ivott, mint mindenki más, s akkor kikacagták : "Hiszen ez az ember nagy étű és iszákos, a bűnösök és vámszedők barátja!"
A tömeg csudálkozva hallgatta Jézus vádoló hangját, de szó nélkül szétoszlott. Jézus magára maradt.
Első ízben ismerte el magának, hogy valami mély elégedetlenség költözött a szívébe.
Most tért vissza második térítő útjáról. Ugyanazzal a szeretettel fogadták őt az emberek, ugyanazok a tömegek tódultak, hogy beszédét hallgassák, mint először. De Jézus már tisztán látta, hogy a kevés talán a lelkéhez tért, hanem a tömeg életét meg nem változtathatta beszédével. Aki önző volt, az most is önző, a tolvajok lopnak, a hazugok  hazudnak, a gyilkosok gyilkolnak, mindenki irigykedik, egymásra áskálódik, türelmetlen, haragot tartó és bosszúálló. Jézus reménysége foszladozni kezdett, hogy messiási célját betöltheti. S akkor érdemes-e a tömegeknek prédikálni, magát kitennie a farizeusok és írástudók támadásainak, hajléktalanná válni, étel, ital nélkül tölteni néha a napot - semmiért? A tömeg lelke rossz szántóföld. Köves, doroncsos. Befogadja a magot, de termést nem hoz. Olyanok az emberek, mint a gyermekek. Feláll ő, és felállott János is: a lelküket adják, .sírnak és furulyáznak. Senki sem bánja, senki sem törődik. Tovább játszanak, tovább gúnyolódnak, hibát találnak mindenkiben. Érdemes vállalni a prófétai sorsot?
 Igen! A kevesekért, a valóban Istenhez tértekért, akik szívében ha volt is bűn, most egyéb nincs, mint a megtalált tisztaság öröme . . . Azokért Jézus kész volt vállalni mindent, fáradságot, szenvedést, halált. Igen, azokért érdemes . . . 
Eszébe jutott a bűnös asszony, aki Simon pap házában, még mielőtt második körútját megkezdette volna, könnyeivel mosta, hajával törülgette, alabástromedényben hozott drága olajjal kente a lábát. Akiben a bűneitől való szabadulás akkora ragaszkodást tudott kiváltani, az már újjászületett lélek, az Istené egészen. Simon pap csodálkozott, és mindenki csodálkozott. Becsületes, köznapi emberek. Jók a Törvénynek jóságával: mit jelent számukra az ő beszéde? Csak kevés bocsáttatott meg nekik, csak kicsit szeretnek. Bezzeg azok az asszonyok, akik második útján elkísérték, Mária Magdaléna, Johanna, Zsuzsanna, a többiek, talán a tizenkettő is, a tanítványok, nem mindegyikük bizonnyal, de Péter vagy János, vagy a többi kevés, azokkal lenni boldogság, mert az új életet, a teljesen fellángolt isteni szikra tüzét lehet érezni közelségükben. Jézus mind távolabb vonta magát az emberektől, és mind többet időzött tanítványai társaságában. S a gyermekekkel szeretett elbeszélgetni.
Az ö szemükben meg ártatlanságot és szeretetet látott. Vonzódásuk öszinte volt, szánalmuk igaz. Hát nem azt mutatja ez, hogy Isten az embert jónak és boldognak teremtette? Jézus minden hitét, minden , örömét visszanyerte, amikor közöttük időzött. Haragudott, amikor a tanitványok egy alkalommal, hogy alvását ne zavarják, el akarták őket küldeni.
- Engedjétek hozzám jönni a gyermekeket, mert övék Istennek országa.
Milyen más volt ez, mint amikor megkeményedett szívű apákkal kellett beszélnie!
Már szinte irtózott, amikor nagy tömeg közepén találta magát. Lelkesedése lelohadt. Csak arra ügyelt, hogy a támadásokat lehetőleg kivédje. Azt sem egyébért, hanem a tanitványaiért, akik hitét – érezte -  meg kell tartania mindvégig.
Most már mindig támadták őt, mindig akadt valaki, aki gúnyolja vagy kicsinyitse. A tömeg egyebet nem tett, hallgatott, és élvezte a vitatkozást. 
 Egy alkalommal súlyos idegbeteget hoztak eléje.. A farizeusok megvádolták: ez az ember bizonyára az ördög segítségével végzi gyógyításait. Jézus lelke mélyéig fel volt háborodva. Hiszen az ő hivatása nem a gyógyítás: a lelkek orvosa ő. Ha megteszi, hogy a betegek egészségét néha visszaadja, szánalomból cselekszi ezt s mert az embereknek hitük van benne. De ki meri azt állítani, hogy az erő, ami benne működik, a gonosz szellemé? Ez már nem ellene dobott kő, ez a támadás az Istent éri. Ám  gúnyolják és kicsinyítsék őt, de a benne lángoló isteni lelket ne káromolja senki! Annál nagyobb bűn nincsen, ezt tudja meg mindenki.
A farizeusok tovább vitatkoztak:
- Miféle jelt tudsz adni nekünk, hogy a benned levő erő isteni erő?
Jelt adjon Jézus? Ennek a gonosz és parázna nemzedéknek? A ninivebeliek megtértek, amikor Jónást hallották. Sába királynője átérezte Salamon nagyságát, s ezek az emberek nem éreznék, hogy Jónásnál és Salamonnál nagyobb áll előttük?
Éppen akkor hallotta, hogy anyja, testvérei keresik, haza akarják vinni Názáretbe, végét akarják vetni vándorlásainak, hadd éljen ő is úgy, mint a többiek, űzzön valami becsületes mesterséget. Egy pillanatig úgy érezte, hogy elmegy velük, akárhová eimegy, akárkikkel elmegy, csak itt ne maradjon, ezekkel a gúnyolódó, látványosságra összegyűlt emberekkel, akik elé úgy tárja a lelkét, mintha drága ételt vetne a disznók elé.
De azután megpillantotta tanítványait, az őt követő kicsiny, bátor sereget.
- Ti vagytok az anyám és ti vagytok a testvéreim! - nyújtotta ki a kezét feléjük. A lelke hirtelen nagy megnyugvást érzett. Nem, nem hiábavalú az ő élete! Van, akiben az isteni ige magja megfogant. Intett az övéinek, és elindultak. Ott maradt a tömeg, ott maradtak a farizeusok és ott maradtak Jézus anyja meg a testvérei.
A galileai tó partjára igyekezett Jézus. Érezte, hogy a tó kéksége, a halászcsónakok mozdulatlansága, a víz csendes csobogása, a túloldali hegyek szürkés-zöldje vissza fogja hozni lelkébe a békességet. Vissszavonul oda, mint a pusztaságba, hogy újra megerősítse magát, újra átgondolja az életét és az isteni élet célját. Talán leheveredik a fák alá, vagy odaül a partra, lábait a vízbe lógatva. A tanítványai tovább beszélgetnek, feléje néznek néha, s ő az ő tekintetükből is újabb erőt fog meríteni. Hát nem lehet Isten országát mindenkire kiterjeszteni, nem lehet! Vagy Isten országa olyan vetés, amely nemzedékek alatt fejlődik ki? Talán egyszer mindenki jobbnak születik s az idő eljött? Ki tudná előre megmondani, merre vezet az Isten útja? Csak az látható, ami ma valóság, s ma a valóság szomorú. Száz ember közül csak tíznek a lelkében hull a mag jó talajba. A többi lelkesedése szalmaláng; ha föl is gyúl, hamar kilobban. Csónakba ült és kissé eltolta a csónakot a parttól. Az emberek elhelyezkedtek a parton, a hegyoldalon. Jézus már nem keserűséggel nézett reájuk. 
-	Igy van, nem lehet másként - gondolta magában, s beszédre nyitotta a száját. 
-	A magvetö kiment a mezőre vetni . Vetés közben némely mag az őtszélre esett, mire a madarak eljöttek és felették.  Más meg a köves nelyre esett, ahol nem volt sok föld és hamarosan felnövekedett, mivel nem hatolhatott mélyre a gyökere. Ám amikor a nap tüze megerösödött, a höség megsütötte, s mivel nem volt gyökere, elszáradt. Megint némely magvak gyom közé hullottak, s a gyom elölte őket. De amelyek a jó földbe kerültek, azok kárpótolták a magvetőt bőven, mert némelyikük hozott harmincannyit, mások hatvanannyit és százannyit. Akinek van füle a hallásra, hallja.
A sokaság várta a magyarázatot, de Jézus más példázatot mondott.
- A magvető jó magot vetett a földjébe, de mialatt aludt, az ellensége konkollyal meghintette. A munkások csodálkozva vették észre, hogy a búzával együtt konkoly is kél ki a földből. Megkérdezték hát a gazdát: "Akarod-e, hogy menjünk és a konkolyt kigyomláljuk?" "Ne menjetek - mondotta a gazda -, nehogy a konkollyal együtt a búzát is kitépjétek. Hadd nőjenek együtt az aratásig. Akkor majd külön gyüjtjük a konkolyt és elégetjük. A jó búzát pedig a csűrömbe hordjuk."
És ismét más példázatot mondott.
- Isten országa olyan, mint a halász hálója, amelyet a tengerbe vet, s csak amikor a partra von, veszi észre, hogy tele van mindenféle hallal és limlommal. Akkor feláll, az értéktelent visszadobja a tengerbe, az értékest pedig edényekbe gyüjti és hazaviszi. Olyan, mint a kovász az Tsten országa, amelyet a gazdasszony három mérő liszttel elegyít, hogy megkeljen az egész kenyér. Mint valami titokzatos, elrejtett kincs, olyan az Isten országa. Aki megismeri, az semmit sem tart soknak érte, hogy megszerezhesse. Minden földjét, drágagyöngyét eladja, csakhogy az övé lehessen. Megértettétek? - kérdezte Jézus.
Valaki azt mondta:
- Igen -, a sokaság azonban értelmetlenül bámult maga elé.
- Magyarázd meg nekünk a példázatok jelentését - akarta valaki mondani. De Jézus akkor már beljebb lökte csónakját a tó közepe felé. A sokaság elégedetlenül oszlott szét.
Távolabb kikötött Jézus és csatlakozott a tanítványaihoz. Csendesen hallgattak egy darabig. Akkor megszólalt az egyik :
- Nekünk sem magyarázod meg a példázatok jelentését, Mester?
- Hát ti sem értitek? - kérdezte csodálkozva Jézus. De azután beszélni kezdett. - A mag az Isten igéje. Akik hallják, de meg nem értik, azoknak útszél a lelkük; jön a gonosz gondolat és elkapdossa. Akik szívében köves talajra hullott a mag, azok hamar fellángolnak, de a kísértéseket legyőzni, szenvedni az igazságért nem tudnak. Hát azok, akiknek lelke tele van a gazdagság és az élvezetek vágyával? A gyom elöli a jóakaratot bennük. Csak kevesen vannak, akiknek jó föld a lelkük s teremnek gyümölcsöt százannyit, hatvanannyit és harmincannyit. A másik két példázat jelentése? E világon a jó együtt él a rosszal. Isten felhozza az ő napját mind a jókra, mind a gonoszakra. De ez nem mehet így a világ végéig. A gonoszaknak bűnhödniök kell valahogy. De ez nem a mi dolgunk, ez az Isten dolga - tette hozzá Jézus csendesen.
- Miért nem magyaráztad meg a példázatok értelmét a sokaságnak? - kérdezte tovább a tanítvány.
- A sokaságnak? - mondta mintegy magának Jézus. - Valami hiányzik az emberek legtöbbjéből, ami képtelenné teszi őket arra, hogy Isten országát elfogadják. Érdeklődnek, kíváncsiskodnak, lelkesednek is néha, de gyümölcsöt nem teremnek. Minek törődni velük túlontúl? Akinek van füle a hallásra, az hallja. Akinek van, annak adatik, akinek nincs, attól az a kevés is elvétetik, amije van. Lám, ti napról napra nőttök az igazságban, ők pedig mélyebbre süllyednek bűneikben.
- Mi az, ami belőlük hiányzik? - hangzott az újabb kérdés.
- A hit, amely hegyeket mozdít - felelte Jézus. - Hittel minden Iehetséges, hit nélkül semmi. Vajon miért nem tudtam egy embert is meggyógyítani, amikor a minap újra meglátogattam Názáretet? Hiányzott a hit az emberekből. Vagy miért menekültünk meg jómagunk, amikor a múltkor meglepett a vihar a tó közepén s a hullámok szinte felborították a csónakot? Hit volt bennem, hogy Isten nem hagy el, s ez a hit titeket is megnyugtatott, bátrabban fogtátok kezetekben az evezőt. Vagy a Jairus leányának az esete. Nem elterjedt a híre. hogy halálból támasztottam fel a leányzót? Hát fölélesztettem, az igaz, mert neki is hite volt, s bár szemei le voltak csukva, a leány megérezte az isteni erő titokzatos átáradását. Csodákat művel a hit; pillanatok alatt évek eredménye valósul meg. De ez a hit csak kevesekben található. Minek törődni a sokasággal túlontúl? Az a kevés úgyis hozzánk jön, mert hozzánk tartozik.
A tanítványok most elhallgattak, s készülődni kezdtek az esti táborozáshoz. Száraz fát gyűjtöttek, tüzet gyújtottak, az asszonyok a vacsora készítéséhez fogtak. Jézus kimerülten heveredett végig a füvön. Jó volt pihenni, kinyújtózkodni, nézni a halvár~yan előtűnő csillagokat. Jó volna ott feküdni sokáig, semmivel sem törődni, egy kicsit embernek lenni. Haza kellene menni egy időre. Haza . . . de hol van az ő otthona? A rókáknak barlangjuk vagyon, a madaraknak fészkük, de az ember fiának az sincs, ahova a fejét lehajtsa . . . Názáretbe menjen vissza, ahonnan kiüldözték, vagy Kapernaumba, a jó barát házába, ahol egy pillanatig sincs nyugta, róla. A tanítványait is elküldené magától egy időre. Ki bírja ki, hogy mindig úton legyen, tömegeknek beszéljen, betegeket gyógyítson, ma is, holnap is, minden nap?
A vacsora elkészült, és Jézus megmondotta szándékát a tanítványainak.
Azok zavarodottan néztek egymásra. Visszamenjenek ők is folytatni régi mesterségüket, a halász hajójához, a vámszedő az asztalához, a bűnös asszony az örömtanyába? S mi lesz azokkal, akik messze vidékről csődültek ide, a Jordánon túlról, Júdeából, az északi városokból, hogy hallhassák Jézus beszédeit? Azok most hazamenjenek csalódottan, reményük vesztetten? 	
- Nem sajnálod a sokaságot? - kérdezték Jé- zustól. - Pásztor nélkül olyanok ők, mint a szét- szórt, remegő juhok. 	
És Jézus megsajnálta a sokaságot. 	
- Titeket küldelek közéjük! - mondotta tanítványainak, s a tanítványok egyszerre felélénkültek.   - Az aratás bőséges, de a munkás kevés. Menjetek az emberek közé s hirdessétek : Istenországa elközelitett. Menjetek, vigasztaljátok, gyógyítsátok Izrael elveszett juhait. Pénzt ne vigyetek magatokkal, se váltóruhát. Ti munkások vagytok, a munkás pedig méltó az ő kenyerére. Amely városba vagy faluba megérkeztek, keressétek ki a legméltóbb családot, nála lakjatok. Üdvözöljétek, kívánjatok békességet. S ha nem fogadnak, rázzátok le a port is a lábaitokról, menjetek tovább. Legyetek szelídek, mint a galamb, de okosak, mint a kígyó: hiszen farkasok közé küldelek. Üldözni fognak titeket, a papok tanácsa elé hurcolnak, sőt törvényszékek elé is; de ne aggodalmaskodjatok. Az isteni lélek majd erőt ad a védekezésre. Talán harcok is Iesznek miattatok, megoszlások, az apa a fia ellen támad, a fiú az apa ellen. De ne féljetek. Isten országáért mindent el kell szenvednünk békességgel. 	
- S te hol leszel addig? - kérdezték a tanítványok. 	- Nem járjátok be Izrael városait mind s én megjelenek köztetek.
És így maradt magára Jézus, míg a tanítványok kettesével elindultak, hogy bejárják az országot, hirdessék Isten országa eljövetelét, vigasztalják és gyógyítsák Izrael elveszett juhait. A hegyekbe vonult, mint mindig, amikor pihenésre vágyott. Pár nap eltelt azzal, hogy a nap felkelt, végigcsú- szott az égen, az ég boltozatán, s lenyugodott csendesen. Azután Jézust elfogták az aggodalmak, a sikertelenség szomorúsága. Volt idő, amikor nem volt kétség afelől, hogy ő a Messiás. Igen, ő Isten küldötte, hogy szavával felélessze a nemzetet: térjen végtére Istenéhez, s éljen örökké tartó szeretetben és igazságban. Csak egytől félt, attól, hogy a nép félreérti szándékát s annak a Messiásnak tartja majd, akit ő vár: a harcos, kardotforgató vezérnek, idegen szolgaságból megváltónak.	 De nem, a nép nem értette őt félre. Hát tehette volna? Így beszél, így viselkedik az, aki harcra akarja lázítani nemzetét? Jézus sokszor megtiltotta a merésznek, aki szemébe mondta: Te vagy a Messiás! - hogy azt másoknak hangoztassa. Még elterjed a híre, a hír gyorsabban utazik, mint ő, hogy megjött a Messiás, az a Messiás, akit a nép vár, s kardokat kez- denek köszörülni, titkos csapatokat szervezni, időpontokat kitűzni a felkelésre az emberek. Aztán ő megjelenik közöttük, és szelíden szól: Szeressétek az ellenségeiteket, áldjátok azokat, akik átkoznak . . . Nem . . . Jézus nem engedhette, hogy őt nyíltan Messiásnak nevezzék. Csak akkor talán, ha megtörténnék, amiben már ő sem hisz, hogy az emberek egyszer magukban kezdik keresni a bűn okát, magukat hibáztatják a szenvedéseikért, s a legfőbb, legkívánatosabb, legszükségesebb felszabadulást a saját bűneiktől való megszabadulásban látják. Akkor igen, akkor Messiás lehetne Jézus nyíltan az emberek előtt is. Akkor vállalhatná a vezéri címet, vezethetné azt a szabadságharcot! . . 
 Vajon akkor nagyobb volna a sikere az emberek között? Vajon akkor, ha Messiásnak nevezné, Messiásként fogadná őt az ország és mindenki tudná, hogy a közös ellenség, amelynek legyőzése után az örökké tartó, boldog országlás kezdetét venné, nem a római hatalom, hanem a bűn ereje, vajon a küzdelem sikerre vezetne? Jézus kételkedett ebben. Az emberi természetet megváltoztatni nem lehet olyan könynyen, mint ahogyan azt eleinte hitte; az emberek gyarlók és esendők maradnak akkor is, ha teljes bizonyossággal tudják, hogy Isten küldöttje mutatja számukra az utat. Mindaddig, amíg nekik kell arra az útra rálépniök, nekik kell önzésüket levetkőzniök, másokért érezniök, cselekedniök, a legtisztább lelkesedéssel is botladozni fognak . . . Ilyen az ember . . . Igen, ha a Messiás mindent el tudna végezni helyettük. Ha megáldhatná a földet, hogy az munka nélkül teremjen mindenkinek, ha teljesíthetné az emberek minden kívánságát . . . Be bolond gondolatok ezek! Hát ezt nem lehet, még gondolni sem szabad erre; mindenki a maga életének mestere. Isten országa csak akkor következik el, ha arra mindenki méltó lesz. A Messiás sem tehet semmit, ha  az emberek nem képesek a tökéletes szeretetre. A Messiás csak megmutatja a végső boldogulás útját.
Annyival több ő minden prófétánál, hogy ő valóban a tökéletes, boldog életnek, Isten országának példamutatója. De egyébként az ő sorsa sem más, 	mint az övék volt. Ő is csak a kevesek pásztora. Neki is szenvednie kell, mert mer igaz lenni az igaztalanok között? Őt is meg fogják kövezni - vajon melyik jó cselekedetéért fogják megkövezni? -, mint a többi prófétát? 		Vagy bűn ezt elgondolni is? A Messiás sorsa nem 	lehet a sikertelenség és a halál, mint a többi prófétáé! Az az Isten utolsó, dicsőséges hírnöke, akinek szavára ég, föld megváltozik! Ha Jézus tisztán látja, 	hogy a maga sorsa a hiábavaló küzdés, az egyebet 	nem jelenthet, minthogy a Messiás nem ő . . . 		
Ő a Messiás valóban, vagy csak áltatta magát a hittel addig? 		
Gondolkozott, töprengett, számolt, emlékezett, bizonykodott és kételkedett Jézus. 		Ezzel azután eltelt egy hét és eltelt két hét. A tanitványok kezdtek visszaszállingózni. Jézus Északra, Tyrus és Sidon vidéke felé vette az útját velük. 	Hallgatta elbeszéléseiket, hogy mi hatalmas cselekedetet vittek véghez, mi mindenen mentek keresztül, Cézárea Filippi környékén azonban már nem állhatta tovább s megkérdezte : 		
-	Ti most jöttök minden népek közül. Mondjá-tok meg nekem, kinek tartanak engem az emberek? "		
Azok válaszoltak: 		
- Némelyek Illésnek, mások Jeremiásnak, vagy éppen Keresztelő Jánosnak, akit csak most öletett meg Heródes fejedelem: egynek a próféták közül.
- És kinek tartotok engemet ti? -- kérdezte Jézus hirtelen.
- Te vagy a Messiás! - felelte Péter, és Jézus titkos örömöt érzett magában.
Hát úgy legyen, mert úgy van : ő a Messiás. Péternek ezt nem emberek jelentették ki, hiszen a tömeg nem tartotta őt többnek prófétánál. Péter ezt maga érezte meg bizonnyal, s neki igaza van. Ő a Messiás. De különös Messiás ő, Péter, ha ő mondotta, tudja, hogy ő az isteni élet és nem a nemzeti dicsőség harcosa. De azt vajon sejtik-e, ami most Jézus előtt egyszerre megvilágosodott, hogy ő a Messiás, igen, ő a Messiás,. ele nem az idők teljességében megérkezett Messiás, s így az ő messiássága nem sikerhez, dicsőséghez, hanem szenvedéshez és halálhoz vezet? Az emberek nincsenek készen arra, hogy egymást tökéletesen szeretni tudják. A Messiás tehát az ő életével, tanításaival megmutatja nekik, megcsillogtatja előttük a tökéletes isteni élet képét, amely, ha mindenki élné, mindenkit végleges, örök boldogsághoz vezetne. De hiába tanítja, kéri, fenyegeti őket, több szeretetre nem képesek az emberek, mint amennyivel születtek. Isten országa marad annak, ami volt ezelőtt, lesz még ezután is, ki tudja meddig: álomnak, gyönyörű álomnak. S a Messiás sorsa? Tökéletes szeretettel, teljes igazságossággal nem lehet megélni az önző, gyűlölködő, kegyetlen emberek között. Igazmondásáért meggyűlölik, hibátlan szeretete miatt kiközösítik maguk közül őt az emberek. Hát nem kibírhatatlan az, ahogy az igazságot mindenki szemébe mondja, s nem árulója saját népének az, aki a nemzet ellenségét sem tudja gyűlölni? Üldözni fogják, kínozni, halálra keresni. A Messiás, aki ma született, abban különb minden prófétánál, hogy  ő többet szenved. Megtagadni a benne lángoló isteni lelket nem tudja, hasonló lenni a többi gyarló emberhez nem tud, hogy életét megmentse. Nem is védekezhetik, mert az isteni lélek tökéletes szeretet, az nem áll ellene a gonosznak, az a halál pillanatában is a mások életéért aggódik. Ezt tanította ő eddig az embereknek is, hogy ezt az elvet köves
sék? Nem, ez nem az embereknek való eledel ma  még: ez a Messiás kenyere és itala. Az emberek önzők és kicsinyesek, nekik törvény kell, hogy az egyenes úton megmaradjanak. De a Messiás, ő az isteni élet teljessége. Időnek előtte kivirágzott, s most a  gyomok elölik. Minél tökéletesebb, annál kegyetlenebbül. Az ő jelen sorsa a vértanúság; a dicsőséget az örökkévalóság tartogatja számára.
Péter nem akarta elhinni, hogy Jézus útja a szégyenteljes haiál felé vezessen. De Jézus nem engedett.
- Aki velem akar jönni, az tagadja meg magát és vegye fel az ő keresztjét. Aki meg akarja
 menteni az életét, az elveszíti. Aki elveszíti Istennek lelkéért, az megtalálja. Mit ér az, ha valaki az egész világot megnyeri, a lelkét pedig eljátszodja? - Péter szótlanul nézett Jézusra, Jézus pedig elhallgatott.
Valami egészen új érzés költözött a szívébe: a szomorúság boldogsága s a félelem titkos remegései. Egyszerre volt boldog és aggodalmaskodö. Már csak , arra a gondolatra is, hogy talán a legfájdalmasabb legmegbélyegzőbb halállal kell kimúlnia, elborzadt és egyben tudta, hogy előle elmenekülni nem fog soha. Ha mindennap feltámad benne a félelem, min- dennap le fogja győzni. Jézus eddig csak ritkán szokott imádkozni. Boldog erővel egy volt az Istennel: osztatlanul az Istené volt. Most egyszerre megérezte, hogy napi kenyere lesz az imádkozás. Szüksége lesz a naponkénti megerősödésre, a test félelmének legyőzésére, a naponkénti újjászületésre. Ó, szentséges Isten, ne hagyd el a te gyermekedet ! . . . 
Azután mindennap látták a tanítványok, hogy Jézus félrevonul, behunyja a szemét és imádkozik. Az arca átszellemül, dicsőségessé válik. Egy alkalommal a hegyekben csak Péter, Jakab és János voltak vele, annyira ragyogövá vált, hogy a tanítványok félelmükben arcra borultak. Most bizonyára megjelent előtte az Isten, Mózes is, meg Illés próféta. Arra eszméltek fel, hogy Jézus megérintette őket. Felemelték a szemüket, de senkit sem láttak, csak Jézust egyedül. Jézus mind többet és többet beszélt előttük az alázatosságról, a megbocsátásról. Minden szavából az eljövendő szenvedések előérzete hangzott ki. Mindent el kell tűrni tökéletes alázatossággal. Aki úgy meg tudja alázni magát, mint a kisgyermek, az a legnagyobb Isten országában.                     A tanítványok megszégyellték magukat, mert azelőtt éppen azon vitatkoztak, hogy ki közöttük a legnagyobb. 
Aki a legelső akar lenni, az legyen a legutolsó és szolgáljon mindenkinek. Tűrjön el mindent és bocsásson meg mindent. Nem hétszer, de hetven- hétszer bocsátja meg az igazi testvér a testvére bűnét. 	Igy beszélt Jézus, s aztán egyszer azzal lepte meg a tanítványait, hogy kijelentette, most már kész felmenni Jeruzsálembe. 	Azelőtt erre sohasem volt kapható. Azelőtt győzelmes messiásságáról álmodott, s az időt nem tartotta elérkezettnek. Most kialudt benne a győzelem minden vágya. Mehet már Jeruzsálembe bátran, az fogja ott várni úgyis, amit sorsának tart már, a vértanúság. 	Készülődni kezdettek, útnak indultak. Vajon Szamarián keresztül tartsanak Júdea felé? A babiloni fogság óta teljes volt az elhidegülés a zsidók és az otthon maradt, a hódítókkal összekeveredett szamaritánusok között. S bár Jézus mindig azt tartotta, hogy az ő küldetése csak a zsidókra vonatkozik; sohasem gondolt arra, hogy Isten országát idegen népeknek is hirdesse, most mégis úgy haiározott, hogy Szamarián keresztül veszi az útját. 	
Ö úgy határozott, de a szamaritánusok másként gondolkoztak. 	
Olyan ellenségesen viselkedtek Jézussal s a vele tartó kis csapattal szemben, hogy kénytelenek voltak	megváltoztatni a tervet s a Jordán túlsó partjára átkerülve, a szokásos úton folytatni útjukat Jeruzsálem felé.
Egy pár órára azonban magára maradt Jézus. Sychár falu mellett, a Jákób kútjánál, s akkor történt, hogy találkozott egy szamaritánus asszonnyal. Vizet kért tőle. Az asszony elcsodálkozott:
- Hogyan lehetséges, hogy te zsidó létedre vizet kérsz tőlem, holott én szamariabeli vagyok?
Jézust először fogta el a kívánság, hogy úgy beszéljen valakivel, mint Messiás. Titokzatosan válaszolta tehát:
- Ha te tudnád, hogy kivel beszélsz, te kérnél tőle vizet s ő adna is, de élő vizet.
Az asszony kételkedett:
- Hiszen edényed sincs, amivel merítsél!
- Aki ennek a kútnak a vizéből iszik, az újra megszomjazik. De akinek én élő vizet adok, az sohra többé meg nem szomjúhozik, örök életnek forrása van nálam - válaszolta Jézus.
Az asszony ebből megértette, hogy prófétával beszéI, s elgondolkozott. Egyszerre felderült az arca; s élénken kérdezte:
- Azt mondd meg nekem, ezt szeretném tudni, hiszen látom már, hogy próféta vagy, melyik hegyen kell az Istent imádni? Itt-e, amiként mi hisszük, vagy Jeruzsálemben?
Jézus csendesen válaszolta:
- Eljön az idő, asszony, s talán nemsokára, hogy sem ezen, sem azon a hegyen nem fogják az Istent imádni, mert az Isten nem ott lakik, vagy nem itt lakik. Az Isten lélek, s akik imádják, szükség, hogy lélekben és igazságban imádják.
Talán ennek a beszélgetésnek az emléke idéződött fel Jézusban egy héttel később, amikor Júdeába megérkeztek, s egy törvénytudósnak az irgalmas 	szamaritánusról szóló példázattal felelt egy kérdésre. 	A törvénytudós az iránt érdeklődött, hogy mit kell 	tennie, ha az örök életet el akarja nyerni. Jézus válaszul kérdezte: 	
-	Mit ír elő a törvény? 	
A törvénytudós felelte: 	
- Szeresd a te uradat, Istenedet teljes szívedböl, 	teljes lelkedből és minden erődből. Ez az első nagy parancsolat. A második ez: Szeresd felebarátodat, mint önmagadat. 	
-	Jól feleltél - ismerte el Jézus. 	
De a törvénytudós tovább kérdezte : 
-	Kicsoda az én felebarátom? 	
Erre Jézus a következő példázatot mondotta: 	
- Egy ember utazott	Jeruzsálemből Jerikóba. 	Útközben rablók támadták meg, akik kifosztották 	mindenéből, s félholtra verten hagyták az útszélen. 	Űgy történt, hogy valamivel később egy pap utazott arra, de amikor meglátta a vérében fetrengő embert, az út másik felére tért át és elkerülte. Később még egy honfitársa, egy lévita utazott arra. De az 	sem cselekedett másként. Végül jött egy szamaritánus, akinek a szíve megesett a szerencsétlen emberen, bár az zsidó volt s így ellensége. Megmosta, 	bekötözte a sebeit, föltette saját szamarára, s bevitte a legközelebbi vendégfogadóba. Még pénzt is 	hagyott ott, hogy gondosan ápolják. Hát így viselkedik az igazi felebarát - fejezte be Jézus a példázatot.
Jézus úgy tartotta, hogy az ő feladata Izrael népének ébresztgetése, de a szeretet, amellyel őket el akarta tölteni, olyan tökéletes volt, hogy nem ismert zsidót vagy szamaritánust, rómait vagy sziriait, csak embert, Istennek egyformán kedves gyermekét.
Az a szeretet nem tett különbséget jó ember és rossz ember között sem. Sőt talán kettőzött buzgalommal kereste a bűnösök társaságát, hogy bennük a jó élet vágyát felébressze. Mint a jó pásztor, aki, ha egy juha eltévedt a pusztaságban, odahagyja a kilencvenkilencet, s annak az egynek a megtalálása felett nagyobb örömet érez, mint amikor a biztonságban levő kilencvenkilencre gondol.
Az asszony is, akinek tíz pénze van s egyet elveszít, nem jobban örvend annak az egynek, ha megtalálja, mint a többi kilencnek?
Egy atyának volt két fia. A fiatalabbik elébe állott és azt mondta :
- Atyám, add ki az én részem az örökségből. Miután megkapta azt, ami őt illette, egy távoli országba utazott, ahol mulatozással, könnyelmű élettel mindenét felélte. Éppen akkor nagy éhinség támadt az országban, s a fiú szigorú nélkülözést látott. Disznópásztornak állott, s a disznók moslékjával táplálkozott. Akkor eszébe jutott, hogy oclahaza atyja mennyi szolgának ad kenyeret, míg ő az idegen országban szinte éhen pusztul. Haza fog menni, s atyj a elé áll :
-	Atyám, vétkeztem ellened s az Isten ellen, nem  vagyok méltó arra, hogy fiadnak nevezz. De fogadj~ be szolgáid közé - ezt fogja neki mondani. 
De mi történt? Amikor az apja távolról meglátta, hogy elveszettnek hitt fia közeledik, nagy szánalom támadt a szívében. Elébe szaladt, megölelte, megcsókolta. A szolgáinak parancsot adott
-	 Hamar, hozzátok elé a legszebb ruhákat, hogy felöltöztethessük és vágjátok le a legkövérebb bor- jút, hogy enni adjunk neki. Hiszen a fiam halott volt és most él; elveszett és megtaláltatott!		
Úgy látszik, valaki megkérdezte Jézustól, hogy mit szolt mindehhez az idosebbik fiú, mert Jezus  továbbfolytatta a példázatot:
- Az idősebbik testvér haragudott. "Atyám mondotta -, te sohasem engedted, hogy bár egy gödölyét levágjak, hogy barátaimmal mulatozzam. Ez a fiú könnyelműen eltékozolta mindenét. S most te úgy fogadod őt, mintha soha ellened nem vétett volna." "Ez igaz - válaszolta az apa -, de gondolj  mindenre, fiam. Halálom után tiéd az egész vagyonom, ez a szerencsétlen, bűnös fiú pedig semmivel marad. Hát nem érdemli meg, hogy legalább a megtérése felett vigadozzunk?"

Jézus azután is sokat forgolódott a bűnösök tár saságában, akiket mindenkinél jobban sajnált, mert ha előttük állott is a megtérés útja, a sok bűnben eltékozolt esztendőt végleg elveszítették.
Júdeába érkezve Jézus Jeruzsálem szomszédságában, egy kis faluban, Betániában ütött tanyát, ahol három kedves testvérrel ismerkedett meg. Lázár volt az idősebbik, beteges, jólelkű férfi, akiről később elterjedt a hír, hogy halottaiból feltámasztotta. Két leánytestvére vezette a házat, Márta és Mária. 	
Márta volt a házias, Mária a fogékonyabb. Míg Márta azzal foglalatoskodott, hogy eledelt készítsen Jézusnak, Mária a lábainál ült, és hallgatta beszédét. Egyszer Márta zavarodottan jött oda hozzájuk: 
-	Uram, látod-e, hogy húgom mit sem segít nekem s én egyedül alig bírom a dolgaimat ellátni. 
Jézus erre Mártát is maga mellé ültette. 	
-	 Hadd el a pompás ebéd készítését, most nem az a fontos, megélünk mi egyszerű eledellel is. Egy a szükséges dolog, és Mária a jobb részt választotta. 	
A környéken egy gazdag farizeus meghívta őt egy nap ebédre, és Jézus elment. A farizeusok, mint a zsidó hagyományok szigorú követői, nagy súlyt fektettek arra, hogy minden szabályt hűen betartsanak. Furcsán vették, hogy Jézus kézmosás nélkül ült asztalhoz velük. Jézus azonban már rég elvesztette türelmét a farizeusok fontoskodó, üres szertartásai- val szeinben. 	
- Ti mindig azzal törődtök, hogy kívül tisztáknak látszodjatok, de vajon a szíveték tisztaságát megőriztétek-e? Ami az embert megfertőzi, az mind a szívből jön: gonosz gondolatok, gyilkosságok, házasságtörés, tolvajlás, hamis tanúság. Ne aggódjatok azokért az egyszerű emberekért, kiknek nem azon jár az eszük, hogy az előírás szerint naponta ötször rn'osakodjanak. Lám, -míg ti bennem a hibát kerestétek, észre sem vettétek s a büszkeség vétkét követtétek el. Mindegyiketek a legelőkelőbb helyre akart ülni, alig tudott a házigazda rendet teremteni.
 Nem jobb, ha a legszerényebb helyet választjátok, 	s akkor, ha többre vagytok érdemesek, a házigazda majd előbbre vezet? Aki magát felmagasztalja, azt megalázzák, aki magát megalázza, azt felmagasztalják. Miért nem hívtatok meg magatok közé szegényeket is? Mert azok nem tudnak majd titeket ebédre hívni, hogy szívességeteket visszafizessék? Nem egynél több ok ez arra, hogy velük jót cselekedjetek, 	nem várván érte jutalmat? Vagy csak azokat hívjátok meg asztalotokhoz, akikről azt gondoljátok, hogy a mennyországban is együtt lesztek vele? Persze ti azt gondoljátok, hogy mert a papi törvényeket megtartjátok, mindnyájan hivatalosak vagytok az örök életre; de bizony mondom nektek, sokan vannak a hivatalosak, de kevesen a választottak.  	Egy törvénytudós közbeszólott és megkérdezte :	
-	Mester, úgy Iátom, te minket, törvénytudósokat is hibáztatsz, hiszen mi is asztalnál ülünk. 
-	 Jól mondod, mert hibáztatlak - felelte neki Jézus. - Terhet raktok az emberek vállaira, amit azok alig bírnak, s ti a kisujjatokkal sem segíttek nekik. Díszes sírokat építtettek a prófétáknak, akiket az atyáitok megöltek. Ti sem törődtök egyébbel, minthogy ti is megöljétek a ti időtök prófétáit, hogy 	legyen, akik számára a fiaitok sírokat építsenek. Kezetekben tartjátok a tudás kulcsát, de a szentélybe 	sem magatok be nem léptek, sem oda másokat be nem engedtek. - Igy ostorozta Jézus a törvénytudókat vétkeik miatt az ebédlőasztal felett.
Hát bizony az furcsa ebéd lehetett, nem tudom, evett-e valaki bár egy jóizű falatot. Amint Jézus hazafelé tartott, felötlött benne a gondolat: 	
-	Most újra ellenségeket szereztem magamnak! Ezek a farizeusok a jeruzsálemi papok barátai, most már ha akarnék sem tudnék megszabadulni az ő haragjuktól. 	
Jézust titkos remegések fogták el, valahányszor a 	halál képe megjelent előtte. 	Be különös is az ő élete. Fél a kínos haláltól, s mégis minden lépésével feléje tart. El akarja kerülni, s mégsem tud egyebet tenni, mint szólni az igazságot, amely őt minden bizonnyal a karjaiba juttatja. 	Mária és Márta házában keresett feledést élete e kezdődő rettenetes időszakában. S mintha megérezte volna vívódásait, Mária egy alkalommal drága olaj- jal kente meg a haját, hogy ezzel is jelét adja határtalan tiszteletének és szeretetének. Jézusnak nagyon jólesett a leány őszinte ragaszkodása. A fejére öntött olaj mintha lelke háborgó tengerét csillapította volna le. S akkor Júdás, a tizenkét tanítvány egyike, fontoskodólag közbeszólt: 	
-	Nem lett volna helyesebb eladni az olajat s az árát kiosztani a szegények között? 	
Ó, ez a megmerevedett jótékonyság, amely vakká lett az élet mélységei iránt! Hiszen szegények min- dig lesznek, és velük jót cselekedni mindig lehet. De elrontani a pillanat szépségét, visszahozni a lélek nyugtalanságát a gondolattal, hogy a tanítványok még a szokásosan elkövetett jócselekedeteknél is kevesebbre becsülik őt! Júdás, Júdás, be kegyetlen 	tudsz te lenni egy szavaddal !	

Jézus akkor este azon gondolkozott, hogy milyen 	száraz, üres és értelmetlen tud lenni a jóság, ha azt 	nem valami mély életöröm, az élet isteni valóságának megérzése váltja ki. Nem vette észre Júdás, 	hogy az a szelence olaj, amelyet Mária a fejére öntött, a nem fukarkodó, nem számító, mindent odaadó, dús szeretet megnyilatkozásának eszköze volt?	Éppen olyan hiábavaló az adakozást szigorú törvénynyé tenni, mint a vagyonhoz, a kiváltságokhoz görcsösen ragaszkodni. A lélek tudja jól, mikor melyik 	a helyes cselekedet. Az a gazdag ifjú, aki azt állí-totta, hogy a tízparancsolatot kora ifjúságától megtartotta, nem ölt, nem lopott, nem paráználkodott, atyját, anyját tisztelte, felebarátját, mint önmagát 	szerette, az jö lehetett a törvények szerint, de ő tökéletes akart volna lenni.		. 	
- Hát j ól van, annak is megvan a maga útj a. A tökéletes élet megszabadítja magát a vagyon, a hatalom, a jólét felé húzó súlyától. Az az Isten gondjaira bízza magát, mint az ég madarai. Eredj, add 	el minden vagyonodat, s oszd ki a szegények között. A gazdag ifjú erre nem volt hajlandó, és eltávozott. A tanítványok csodálkoztak. Vajon nem vette-e 	Jézus túlságosan keskenyre a tökéletes élet kapuját? Túlságosan keskenyre? Hát nem látják a tanítványok, hogy a törvény szerinti jóság, alamizsnálkodás s az olaj árának kiosztása a szegények között 	mind semmi önmagában, ha annak forrása nem a 	tűzzel újjászületett lélek? Ez hiányzott a gazdag  ifjúból, Júdásból, és ez hiányzott Nikodémuszból, a 	farizeusból is, aki éjjel látogatta meg őt, hogy Jézus 	tanításait hallgathassa. De ők még mind a túlsó parton vannak, ahol a jóság fagyott és halott, mert nem 	a lélek, hanem a törvény gyümölcse. Hát vajon Keresztelő János különb volt-e? Nikodémusznak akkor azt mondotta : 	
- Ha újjá nem születtek a lélek által, nem láthatjátok meg Isten országát. A tökéletes élet nem ennyi mérték jócselekedet, annyi számítás igaz szó. 	Az új életben, az új lélekben, amelyben a jó cselekedetre ki sem gondol, Júdásnak sem kell számontartania a drága olaj árát: a jó cselekedetek történnek, fakadnak, kivirágoznak az isteni élet talajából 	tervezés és erőltetés nélkül. 	
Ő, gyönyörű álom, Isten országa, be messze van 	még a te hajnalod! 	
Jézus most egyszerre mély szomorúságot érzett szívében. Ime, ő jár-kel az országban, tanit, int, korbácsol, beszél Isten országa eljöveteléről, de maga megérni azt a boldog időt, amikor mindenki benne él, sohasem fogja . . . 	
Őt mindabból csak egy várja most: a szenvedés és 	a halál. Ma, vagy holnap, vagy holnapután, de bizonyosan. Jeruzsálem a próféták közös sírja, ott ölnek 	meg minden többre vágyó, bűnöket nevén nevező 	lelket. Most ő is odamegy, közeledik a Húsvét ünnepe: élve azt a várost soha el nem hagyja. Csak már túl lenne mindenen.  	Sajnálta tanítványait. 

Otthagytak mindent őérette: családot, gyermeket, munkát - s most szét kell szóródniok újra, csalódottan, lélekvesztetten, mint a nyáj nak, amelynek 	pásztorát megverték, megölték. 	Még mindig nem hiszik a véget, még mindig Isten	 angyalait várják a tanítványok. Talán most is azt tárgyalják - Jézus látja őket, amint titokzatos, örömteli arccal félrevonulnak -, hogy a jeruzsálemi bevonuláskor leomlanak a város falai, Isten megjelenik és a dicsőséges uralkodás kezdetét veszi. 	
Hát majd meglátják ők is, hogy mi következik a jeruzsálemi bevonulás alkalmával. Azt meglátja majd az egész Jeruzsálem. 	
Holnap vasárnap. 	
Ragyogó, napsütéses reggel. 	
Jézus szamarat kerített maga alá, úgy közeledett a városfalak felé, amelyek nyitott kapuin, egy héttel a nagy ünnep előtt, már tolongott, járt ki és befelé a vidékről összegyűlt tömeg.
 A tanítványok kiáltozni kezdtek: 	
-	Aldott, aki jő az Úrnak nevében! - Felső ruháikat leterítették az útra, s pálmaágakat lengettek. A sokaság kíváncsian érdeklődött. 	
-	 Ki ez az ember, aki ilyen dísszel vonui be Jeruzsálembe? 	
-	A názáreti Jézus, a próféta. 	
Mások azonban azt kiáltották : 	
-	 Hozsánna a Dávid fiának! 	
Úgy látszik, annak is elterjedt a híre imitt-amott, hogy a várt Messiás, a Dávid fia, megérkezett.
Egy farizeus odakiáltott Jézusnak:
- Mester, dorgáld meg a tanítványaidat! Dávid fiának neveznek téged, aki nem más, mint a Messiás. Ne engedd, hogy káromolják az Istent!
Jézus dacosan felelte :
- Ha ezek nem beszélnek, a kövek fognak kiáltozni !
Hadd tudja meg mindenki, hogy ki ő és kinek a küldetésében jár! Hiszen szamarat is azért kerített maga alá - korán reggel küldte ki tanítványait, hogy szerezzenek egyet valahonnan: az is jel annak, aki az Írásokat ismeri: "Mondjátok  csak  meg Sion Zeányainak, íme jön a te királyod alázatosan, szamárnak hátán . . ." Úgyis mindegy most már, úgyis mindegy.
Egyenesen a templomba ment Jézus. Válami különös érzés kerítette hatalmába. Igen, ő a Messiás, és a tömeg engedelmeskedni fog neki. A templom udvara tele volt, mint mindig, vásáros tömeggel. Jézus korbácsot kerített a kezébe, és haragosan kiáltotta:
- Az Isten háza imádkozás háza s ti rablók barlangjává tettétek! - Felborította a pénzváltók asztalait, a galambárusok székét feldöntötte . . . A kereskedők észt vesztve menekültek. A tömeg megejtve, elbűvölve állott Jézus mögött.
Csak a főpap szolgái s a helypénzgyűjtők néztek rá gyűlölettel a főtemplom oszlopai mögül . . .
Az éjszakát Jézus Betániában töltötte. De másnap s azután is mindennap megjelent a templomban és tanította a népet.
- Isten országa elkövetkezett. Neml ehet azt mondani, hogy itt vagy amott van. Mindenütt ott van, ahol Istenhez tért, szeretetben élő emberek találkoznak. Ahol ketten-hárman az Isten nevét szívből segítségül hívják, ott	van az Isten országa. Sohasem késő megáhítni.	A szőlős gazda korán reggel munkásokat fogadott	a szőlőjébe. Három óra múlva és hat óra múlva új ra kiment a piacra, sőt a kilencedik és a tizenegyedik	órában is, és akiket ott talált, azokat is megf ogadta. Fizetségül mégis mindengyiknek egyformán egy pénzt adott. Ilyen az Isten országa. Aki élete utolsó órájában tér meg, az is éppen úgy megízleli az örök élet boldogságát, mint aki kora ifjüságától benne élt. Vetkőzzétek le a bűn ruháját, öltözzetek szeretet- be. Ám tudjátok meg, hogy a szeretet útja nem könnyű. Mint az építő, aki mielőtt építéshez fogna, számba veszi a költségeket, nehogy ne legyen elég a pénze, mégis lerakja az alapot s kitegye magát az emberek csúfolódásának - hogy íme, be nagy buzgalommal látott munkához, de a háza fedél nélkül maradott! - éppen így ti is vegyétek számításba, lesz-e elég erőtök kitartani. Szép a lelkesedés, de mit ér, ha egy nap kilobban? Olyan az, mint a só, amely hamar erejét veszíti s már nem teszi az ételeket ízletessé. Isten országában	az emberek szüntelenül buzgólkodnak, fáradoznak. Tehetségeiket kihasználják a mások és a maguk javára, mert az Isten nem azért adta azokat, hogy parlagon hagyják, elvesztegessék. Egyszer egy király, mielőtt elindult volna hosszü útjára, tíz szolgája mindegyikének egy-egy font pénzt adott. Visszatérte után számonkérte sáf árkodásaikat. Az első f elelte : "Íme, Uram, az egy font pénzzel rnég tízet kerestem!" A másik azt mondotta: "Ime, Uram, még öt font pénz, ez mind a tied." A király megdicsérte őket: "Jól van, jól, jó és hűséges szolgám; kevesen hű voltál, többre bízlak ezután; legyen tiéd mind, amit kerestél." De a harmadik azt mondotta: "Uram, itt a pénz, amit adtál, elrejtettem, nehogy elveszítsem, most visszaadom hiány nélkül." A király megharagudott: "Te nem gyi.imölcsöztetted azt, amit kaptál - mondotta -, nem érdemled meg az egy font pénzt sem. Vegyétek el tőle, s adjátok annak, aki a tízet kereste." Hát így van ez az Isten országában. Élet az, bőséges élet, gazdag, mindig többre jutó élet.
Igy tanított Jézus a templomban, s az emberek áhítattal hallgatták.
A főpapok és a nép vénei azonban elérkezettnek látták az időt, hogy közbelépjenek. Hozzámentek, a tömeg tisztelettel nyitott utat számukra, és kemény hangon kérdezték:
- Ki hatalmazott föl téged arra, hogy itt a templomban taníts?
Jézus most újra elborzadt attól, hogy ő jelentse ki magát Messiásnak. Hát persze, az isteni lélek, amely őt űzi, hajtja, prófétává tette, az adott neki hatalmat arra, hogy alkalmatlan időben, még a házfedelekről is a népet tanítsa. De ő mondja ezt meg magáról? Kitérőleg felelt:
-	Előbb ti mondjátok meg nekem, hogy Keresztelő János szolgálata istentöl volt-e; vagy emberek- től? 
A vének nem mertek felelni. Mit is mondjanak? Ha azt válaszolják: az Istentől, akkor Jézus szem- beszáll velük: Miért nem hittetek neki tehát? Ha azt mondják: az emberektől, a tömeg fog felzúdulni, hogy János isteni küldetését megtagadják. Azt válaszolták tehát: 
-	Nem tudjuk. 
Jézus akkor azt mondotta : 
-	Én sem fogok válaszolni a ti kérdésetekre. De valami egyebet hadd halljatok! Egy embernek volt két fia. Így szólt egy napon hozzájuk: "Fiaim, menjetek el ma a szőlőbe dolgozni." Az első így válaszolt: "Nem megyek!" De később meggondolta magát és elment. A második így szólt: "Elmegyek!" , de nem ment el. Melyik volt az igazi fiú?
-	Az első – felelte a sokaság.
-	Igy tesztek ti is. Főpapok és a népnek vénei. Szájatokkal mindig azt mondjátok: igen, igen, de sohasem eselekszitek az Isten akaratát. Ellenben a kivetettek és a bünösök hittek Jénosnak és megtértek. Bizony mondom, ők előbb meglátják Isten országát, mint ti. Halljatok még egy-egy példázatot - folytatta Jézus. - Egy ember gyönyörű szőlőt ültetett magának, de mivel más országban lakott, annak művelését egy pár munkásra bízta. A gazda távollétében azonban a munkások elbizakodtak, s a szőlőt a maguk javára kezdték gyümölcsöztetni. Egyszer a gazda elküldte egyik szolgáját, hogy a termést átvegye, de a munkások megölték őt. Ismét mást és azután újra sok más szolgáját küldötte el a gazda, de a munkások mindegyikkel úgy cselekedtek. Ekkor a gazda a saját fiát készítette útra, azt gondolván, hogy őt talán, ha a szolgáit nem, tisztelni fogják. Mi történt azonban? A gonosz munkások őt is megölték. csakúgy, mint a többit, hiszen ő az örökös, gondolták, s most már a szőlő az övék lesz bizonyosan. Nem így azonban. Egyéb sem kell, minthogy a gazda jelenjék meg; ő majd semmivé teszi a gonosz munkásokat s a szőlő kezelését másokra bízza, akik feladatuknak hűségesen megfelelnek.
A farizeusok kezdették magukat kényelmetlenül érezni. Megértették, hogy Jézus a példázatot reájuk mondotta. Ők a gonosz munkások, akik Isten országát galádul, a maguk bűnös előnyére használták ki. Ők s az ő atyáik ölték meg Isten prófétáit, akik őket számadásra szólították fel. De jól hallották, hogy ez a Jézus magát Fiúnak nevezte a példázatban? Nem érdemli meg, hogy már ezért az egy káromló szóért életét kioltsák? Csak ne kellene a sokaságtól tartaniok, már ott elfogatnák és halálra küldenék Jézust ! . . . - így forrtak, mérgelődtek magukban a farizeusok.
Jézus még egy példázatot mondott, s ők azt is kénytelenek voltak végighallgatni.
- A király a fia lakodalmára országa minden címeres vezetőjét meghívta. A hivatalos vendégek azonban nem érkeztek meg. Ki a gazdaságával, ki az üzletével törődött; még a király kedvéért sem akart egyikük sem időt és pénzt veszíteni. A király megharagudott, s a lakodalmas termet utakról, útszélekről összegyűjtött emberekkel töltötte meg. Bizony, így járnak a hivatalosak, ha főgondjuk a hatalom 	és a vagyon szerzése s már nem vágyódnak az Isten 	közelségébe sem. 	A vének és a főpapok sietve eltávoztak, de Jézus 	jól tudta, hogy a harcot nem adták fel. 	Dehogy adták fel, még csak meg sem gondolták, hogy feladják! Olyan kérdéseken törték a fejüket, hogy azokra Jézus ne tudjon felelni s megszégyenüljön a sokaság előtt; vagy ha felel: csapdába esik. 	Akár száz ilyen kérdést ki tudnak találni, Jézus ma- 	ga szolgáltatta az alkalmakat, hiszen még egy ilyen próféta nem született, akinek élete annyira telve legyen ellentmondásokkal. Azt tanítja, hogy a gonosznak nem kell ellene állani, de a másik pillanatban kijelenti, hogy nem jött a törvényt eltörölni. A szelídséget prédikálja, maga pedig mindig haragra gerjed, valahányszor valaki ellentmond neki. Állandóan azt hirdeti, hogy a vagyont szét kell osztani a szegények között, de Júdásra keményen reászólt, 	amikor az figyelmeztetni akarta egynémely tékozlásaira. Nem tudnák őt megfogni saját ellentmondásaiban? Vagy nem tudnák róla bebizonyítani, hogy a hatalom ellen törő forradalmár? Másnap újra felkeresték Jézust a templornban és ezt kérdezték tőle : 	
- Mester, látjuk, hogy igaz ember vagy, személyekre nem tekintesz, csak az igazságra. Azért azt mondd meg nekünk: Kell-e adót fizetnünk a római 	császárnak? 	
Jézus hidegen nézett rájuk. Keresztül látott a gonosz lelkükön. Lázítónak akarják őt feltüntetni a rómaiak előtt, így akarják őt elpusztítani. De nem megy az olyan könnyen. 	
-	Mutassatok nekem adópénzt - szólait meg hirtelen. - Kinek a képe és a neve van reányomva? 
-	 A császáré - felelte a sokaság. 	
-	 Adjátok meg a császárnak, ami a császáré, s az Istennek, ami az Istené - mondotta erre Jézus. 	
Tovább akarta f olytatni a tanítást, de a vének újabb kérdést tettek fel: 	
- Mester, azt mondd meg nekünk. A Mózes törvénye szerint, ha egy házas ember gyermektelenül hal meg, a testvére köteles a feleségét elvenni, hogy gyermek nélkül a család ki ne haljon. Hát nálunk volt egy olyan asszony, aki meghalt férje hét fiútestvérének rendre mind a feleségévé lett, mert azok egymás után meghaltak, miután elvették őt. Te hiszed a halottak feltámadását, hát azt mondd meg nekünk: a másvilágon az az asszony kinek a felesége lesz?	
Ez már rosszakaratú kérdés volt, s Jézus haragosan válaszolta: 	
-	Ó, ti bűnös és képmutató emberek, csapdába akartok-e ejteni? Ti azt hiszitek, hogy a másvilág is csak olyan, mint ez, ahol ehettek, ihattok, házasadhattok kedvetekre. Hát nem olyan, de hogy mi- lyen, azt sem ti, sem én meg nem mondhatjuk . . . Ellenben jaj tinektek, álnok lelkűek, képmutatók, sok csalárdságotok miatt! A Mózes helyén hiválkodtok: hosszú, díszes köntösökben jártok a piactereken, hogy mindenki nektek köszönjön; a zsinagógákban és a lakomákon tiétek a főhely, de az özvegyek házát magatoknak szerzitek meg. Képmutatás kovászával töltitek el a világot; körüljárjátok, hogy híveket szerezzetek magatoknak, s azokat magatoknál is ördögebbekké teszitek. De semmit sem lehet végképp eltitkolni; amit a sötétben mondtok, az vi- lágosságra fog jönni, amit legrejtettebb szobáitokban suttogtok egymás fülébe, azt a háztetőkről fogják egyszer meghallani az emberek. A tizedet elfogadjátok, de a törvény súlyosabb részét, az ítéiet irgalinasságát betöltetlenül hagyjátok. A szúnyogot megszűritek, de a tevét elnyelitek. Olyanok vagytok, mint a fehérre meszelt koporsák. Kívül tiszták és gyönyörűségesek, de belül telvék utálatossággal  Egy alkalommal egy farizeus és egy publikánus egy- szerre mentek a templomba imádkozni. A farizeus büszkén felállott, és azt mondotta: "Hálát adok neked Istenem, hogy nem vagyok olyan, mint a többi napot tartok, mindenből dézsmát adok." A publikánus még a szemét sem merte az égre emelni. Mellét verte és így szólt : "Uram ! Irgalmazz nekem, szegény bűnösnek." - Ó, ti képmutatók, akik minden alkalmat megragadtok, hogy imákat mondhassatok; kígyók és viperák fajzatai, miképpen hihetitek, hogy az ítélettől megmenekedtek? 
Jézus azt hitte, hogy beszéde végén egy farizeust sem fog maga előtt látni; azok azonban mintha vártak volna valamire, nem mozdultak. Alig hallgatott el Jézus, csakugyan egy asszonyt vezettek eléje. 
- Mester - mondották, mintha Jézus a legszelídebb szavakkal beszélt volna azelőtt hozzájuk -, ímé ezt az asszonyt házasságtörésen kapták rajta. A Mózes törvényei szerint most meg kellene kövezzük. De te a szeretetet prédikálod. Mondd, init tegyünk vele?
Jézus leült egy kőpadra, lehajtotta a fejét, és gondolkodott. A farizeusok gúnyos nevetéssel várták, hogy mit fog mondani. Akármit is szól: csapdába esett. Ha a Mózes törvénye mellett dönt, akkor mit ér az ő egész prédikálása a szeretetről? Ha pedig az irgalmat választja, akkor majd ők lesznek hangosak, amíg megmagyarázzák, hogy az országot törvények nélkül hogyan lehet elkormányozni.
Jézus pedig csak ült a kőpadon, lehajtotta a fejét, ujjával a homokban rajzolt. Hát igen, mit is tegyen ezzel a házasságtörő asszonnyal? Ha egyedül volna vele, a lelkére beszélne, megindítaná, a jó útra vezetné. De így nyíltan a tömeg előtt megtagadhatja-e a törvényt, amely a halált mondja ki szerencsétlen fejére? Már egyszer szemben állott ezzel a kérdéssel, s akkor sem mert a törvénnyel nyíltan szembehelyezkedni. Igazuk volna a farizeusoknak, hogy a tanításai tele vannak ellentmondásokkal? Hiszen csakugyan, ezt ő is érzi, őt a benne levő isteni lélek ragadja, egyszer szelíd, és máskor haragos, irgalmas szívű ma, holnap kérlelhetetlen. S ha ma azt mondja, mert a lélek őt erre vezeti : oszd szét vagyonodat a szegények között, holnap pedig megdicséri azt, aki a talentumokkal jól sáfárkodott, itt csakugyan ellentmondás van a tanításban; de vajon a lélekben is? Nem inkább abban van a hiba, hogy a gyarló emberi ész csak tökéletlenül, sőt egészen hibásan tudja az isteni élet lényegét megtal_álni, kifejezni? Mert az isteni élet egyszer szeretet, de máskor küzdelem, és az se a helyes parancs, hogy mindig szeretni kell, és az se, hogy szemet szemért, fogat fogért . . . Az isteni életet csak érezni lehet, szabályokba foglalni semmit nem szabad . . . Hát igaz, ezt el kell ismernie, ellentmondások vannak a tanításaiban . . . de mégsincs ezeknek a gonosz papoknak igazuk, meri nekik nem az élet, az igazság, az isteni út a fontos, hanem a maguk hatalma, hitvány tekintélye . . . Nem ismerheti el soha, hogy légyőzték, mert nem is győzték le, az isteni lélek az ő lépteit vezeti . . . Nem fog engedni nekik, nem engedi, hogy megszégyenítsék ! 	
Lassan felemelte a fejét és azt mondotta: 	
-	Az vesse rá az első követ, aki bűn nélkül való. 	
Újra lehajtotta a fejét, és ujjával a porondba írt. Mire felnézett, egy farizeus sem volt körülötte. 
-	Hol vannak a vádolóid, asszony? - kérdezte. - Senki sem kárhoztat? 	
-	Senki, uram - felelte az asszony. 	
-	Akkor én sem kárhoztatlak - mondotta neki Jézus. - Eredj el tehát és ne vétkezz többé. 

Ez volt az utolsó alkalom, amikor Jézus a farizeusokkal nyíltan, szabadon találkozott. 	          A tömeg is széledezni kezdett; Jézus magára maradt tanítványaival. 
A kőpad, amelyen ült, szembe esett a templompersellyel, és Jézus figyelem nélkül nézte, hogy az emberek miképpen vetik abba bele adományaikat.
A gazdagok többet, a szegények kevesebbet. Egy szegény özvegy asszony két fillért dobott a perselybe. Jézus halkan megjegyezte:
- Ez az asszony többet adott, mint a többiek együttvéve, mert míg azok a feleslegi.ikből adakoztak, ő utolsó két fillérét hozta Isten oltárára.
Ő is kész volt immár arra, hogy míndenét Istennek ajándékozza. Mintha tudta volna, hogy Júdás, a megtévedt lelkű tanítvány, éppen akkor alkudozott a főpapokkal az ő életére. Harminc ezüstpénzt mértek ki az árulónak. Júdás megígérte, hogy fegyveres szolgáikat majd elvezeti arra a helyre, ahol Jézus az éjszakáit tölti. Nappal nem lehet őt elfogatni a tömeg miatt. Az éjszaka csendjében kell rátörniök, hogy zavargás ne támadjon a nyomában.
Csütörtök volt, a kovásztalan kenyér első napja. A vacsora alatt Jézus nagyon komoran viselkedett. Egyszerre, amint megtörte a kenyeret, azt mondotta:
- Az én testemnek is ez a sorsa, ami ezé a kenyéré. Megtöretik, hogy áldás és élet lehessen a mások számára. - Majd ivott egy pohár bort és így szólott : - Az én vérem is kiontatik, mint ez a pohár bor, hogy szövetség lehessen az emberek között.
A tanítványok. megérezték, hogy Jézus közeli haláláról beszél, s némán, szótlanul ültek helyükön. Aztán fölkerekedtek mindnyájan, s lassan, az éjszaka csendjében, megindultak az Olajfák Hegye felé. Feleúton megállottak. A Gecsemáné kert fái sötéten hívták őket. Jézus megszólalt : 	
-	Üljetek le ide a fák közé, míg én tovamegyek s imádkozom. 	
A tanítványok letelepedtek. Jézus maga mellé vette Pétert, Jakabot és Jánost, és a kert egy távo- labbi zugába húzódott. Lelke megtelt fájdalommal és szenvedéssel. 	
- Szomorú az én lelkem mindhalálig. Maradjatok velem és vigyázzatok. 	
Kissé előbbre ment, arcára esett és így imádkozott : 	
-	Atyám, ha lehetséges, múljék el tőlem ez a pohár; mindazonáltal ne úgy legyen, ahogy én akarom, hanem amiként te. 	
A tanítványaira nézett : azok	aludtak mélyen mind a hárman. 	
Fölébresztette őket: 	
-	Nem tudtok velem virrasztani még egy óráig sem? Vigyázzatok és imádkozzatok, hogy kísértésbe ne essetek. A lélek kész, de a test erőtelen. 	
Újra távolabb vonult és újra imádkozott: 	
-	Atyám, ha már el nem múlhatik felőlem s kí kell innom a poharat: legyen meg a te akaratod. 
A tanítványokat újra mély álomban találta. 	Még egyszer imádkozott Jézus, s akkor megerő- södve felkelt. 	
-	Aludjatok, most már aludhattok. Az én órám elkövetkezett. Keljetek fel, íme itt vannak az én ellenségeim.
Valóban, a távolból zűrzavaros hangokat, fojtott kiáltozásokat lehetett hallani. Lámpákkal, fáklyákkal egy csoport közeledett a város kapuja felől; a távolból is ki iéhetett venni, hogy botokkal és kardokkal vannak felfegyverkezve. A tanítványok riadtan húzódtak össze.
Péter hevesen felkiáltott:
- Uram, nem hagyjuk, hogy elveszítsenek téged a gonoszok. Az életünkkel is megvédelmezünk! Hogy sem Jézus, sem a tanítványok nem. Szóltak semmit, tovább fogadkozott Péter:
- Ha mindenki elhagy és megtagad téged, én egyedül sohasem hagylak el!
Jézus szomorúan mosolygott. De már átvilágoltak a kert fái között a közeledők lámpái, már betódult a kertbe a fölbérelt csoport.
Egy darabig farkasszemet néztek egymással. Akkor a fegyveresek között előtűnt Júdás. Jézushoz lépett és megcsókolta.
- Üdvözlégy, Mester - mondotta.
Erre a jelre a szolgák megragadták Jézust és foglyukká ejtették. Péter kardját forgatva, vadul rohant közéjük. A főpap szolgája félrekapta a fejét; a fülét már így sem menthette meg.
- Péter! - kiáltotta Jézus, és Péter megállott. - Tedd vissza hüvelyébe a kardodat - mondotta csendesen. - Aki fegyvert fog, az fegyver által fog elveszni. - Majd a sokasághoz fordult: - Mint valami rablóra, úgy jöttetek rám, kardokkai és botokkal felfegyverkezve. Mindennap veletek voltam a templomban; miért nem fogtatok el ott a nép eiőtt?
- Júdáshoz is volt egy szava: - Júdás, Júdás, hát 	csókkal árulod el az embernek fiát? 	
A fegyveresek megkötözték a Jézus kezét, és indultak vele vissza a városba. 		
A tanítványok az éj leple alatt elmenekültek. 		
Aludt a kert, aludt a város, csak ez a különös csapat volt ébren messze vidéken, amint diadallal vitték foglyukat a főpap elébe. A főpap házánál sem aludtak. 		
Egybe voltak gyűlve mind az írástudók és a vének, hogy amint kezük közé kerül, ítéletet tegyenek 	a názáreti próféta, Jézus felett. 		
-	Felelj nekünk - szól Jézusra szigorúan a főpap -, kik voltak a követőid és miket tanítottál? 
Jézus leejtette megkötözött két kezét, és csendesen válaszolta: 		
- Mindig nyíltan beszéltem a világ előtt. Zsinagógákban és a templomban tanítottam; titokban sohasem szólottam. Miért kérdeztek engem? Kérdezzétek meg azokat, akik hallgatták beszédeimet. 		
Egy tiszt arculütötte Jézust: 		
-	Igy felelsz te a főpapnak? 		
Jézus szomorúan nézett végig az emberen: 		
- Ha gonoszul beszéltem, mutasd ki bátran, de ha helyesen szólottam, miért ütsz meg engem? 
Ekkor hamis tanúkat hoztak, akik megesküdtek , hogy Jézus ezt mondotta: Lerontom az Isten templomát és harmadnap fölépítem azt. 		
Jézus hallgatott.
- Felszólítalak az élő Isten nevében - kiáltotta a főpap -, mondd meg nekem: te vagy-e a Messiás, az Isten fia?
- Te mondád, hogy én vagyok.
A főpap megszakította ruháját, és diadalmasan kiáltotta:
- Mi szükségünk van további tanúkra? Nem hallottátok mindnyájan, hogy Istent káromolta? Mit tegyünk most már vele?
- Méltó a halálra - felelte a vének tanácsa. Egyszerre felbomlott a gyűlés, és Jézusra támadt mindenki.
Arcába köptek, ínegrugdosták, megütötték. Bekötötték a szemét, és csúfolódva kérdezték:
- Találd ki, próféta, hogy ki ütött meg?
Kinn, az udvar közepén nagy tűz égett. Körülötte a szolgák és a katonák. Amikor Jézust kihurcolták az udvarra, meglepődve látta, hogy Péter is ott áll közöttük, elvegyülve a többiekkel.
A jó és hűséges tanítvány! Mindenki más elhagyta őt, és ő ide is eljött utána, életét kockáztatta, hogy legalább tudja, mi történik vele.
Péter is meglátta Jézust.
Elborzadt, ahogy észrevette:  vér csurgott le a Jézus arcáról.
Borzasztó és rettenetes! Szőrnyűséges kínzások s utána a halál!
Péteren végigfutott a hideg. Egyszerre elhalványodott, ó, ha most felfedeznék, hogy ő is a Jézus tanítványa! Elfognák, megkínoznák, megölnék őt is, mint Jézust!
S egy szolgáló már kérdezte is:. 	
-	Te is ezzel a galileai prófétával voltál? 	
Riadtan válaszolta Péter: 	
-    Leányzó, nem tudom, mit beszélsz!			'	. 	
Elhüzódott a tűz mellől, s a folyosó alá rejtette magát. De ott is reá talált valaki. Ismét hallotta a félelmetes kérdést: 	
-	Vajon te is nem a názáreti Jézus tanitványa voltál? 	
Péter esküvel bizonygatta, hogy nem. 	
Még egyszer megkérdezték tőle: 	
-	Hiába tagadod, a beszéded is elárul, hogy galileai vagy. 
Esküdözött és átkozodott Péter.	Akkor magára hagyták. Valahol megszólalt egy kakas. Mintha va lami borzalmas álomból ébredt volna fel Péter. Ó be gyenge az emberi természet, ha fél a haláltól! Hát megtagadta Jézust, máris megtagadta, háromszor tagadta meg! Péter kitámolygott a főpap udvaráról, és keservesen kezdett sírni. 	
Jézus most már egészen egyedül maradt ellenségei kezei között. 	
De nem, még valakit meglátott, akit megismert. Júdás jött be a kapun feldúlt arccal.	
A főpapokat kereste. Eléjük dobta a pénzt, mintha a kezét éget- te volna. 
-	Vétkeztem, ártatlan ember vére kiált ellenem! 	
A főpapok közömbösen néztek reá. 	
-	Mi dolgunk nekünk azzal? Intézd azt el a sa- ját lelkeddel.
Júdás úgy szaladt ki a papi udvar kapuján, mint az eszeveszett. Jézus végtelen szánalommal nézett utána.
Hajnalodott. Most átviszik őt Pilátushoz, a római helytartó elé, hogy ő is kimondja a halálos ítéletet.
- Ez az ember megrontotta, fellázította a népet~ Azt tanította, hogy a császárnak nem kell adót fizetni. Azt állítja, hogy ő a zsidók királya! - hallotta Jézus, amint a nép vénei és a főpapok vádolták.
Pilátus behozta őt a palotába, és maga elé állította.
- Azt mondod magadról, hogy te vagy a zsidók királya? - kérdezte Pilátus.
- Az én országom nem e világból való - válaszolta csendesen Jézus.
- Király vagy? - kérdezte ismét Pilátus?
- Én azért születtem és azért jöttem a világra, hogy bizonyságot tegyek az igazságról.
Pilátus felsóhajtott: - Mi az igazság?
Azután kiment a palota elé, ahol a nép vénei várakoztak,- ünnepnap lévén, nem mehettek be egy római. házába, hogy magukat tisztátalanná tegyék. - Én ebben az emberben nem találok semmi bűnt - mondotta nekik.
Azok azonban nem engedtek, és hevesen tovább vádolták Jézust:
-    Ez az ember fellázította az egész orzságot, Galileától Júdeáig tanított; bizony ;méltó arra, hogy halálra ítéld.
-	Galileai ez az ember? - kérdezte Pilátus.
Amikor megtudta, hogy Jézus galileai származásu, nem tárgyart többet a vénekkel, hanem átküldötte őt Heródeshez, aki annak a tartománynak negyedes fejedelme volt. 	
Heródes már rég szeretett volna találkozni Jézussal, mert sok csodálatos dolgot hallott felőle. Örömmel fogadta tehát, de Jézus nem válaszolt a kérdéseire. 		
Heródes megharagudott,	Jézust megcsúfoltatta, 	megverette a katonáival, s gúnyból királyi palástot  adatott reá, úgy küldötte vissza Pilátushoz. 		
Pilátus rosszkedvűen fogadta: 		
-   Mondom nektek, zsidók vénei, hogy ebben az 	ernberben semmi bűnt nem találok. Megveretem öt, de szabadon fogom bocsátani. 		
-	Ha ezt az embert szabadon bocsátod, akkor te nem vagy a római császár barátja - kiáltozták feléje a vének és a papok. 		
Pilátus még egy utolsó kísérletet tett, hogy megmentse Jézust. 		
-    Ma ünnep van, és szokás szerint	egy foglyot 	szabadon kell bocsátanom. Melyiket kívánjátok hát, hogy elengedjem: Jézust-e, vagy Barabbást? 		
-	Barabbást! - kiáltozta a tömeg. 		
-	 És mit tegyek Jézussal? 		
-	 Feszítsd meg! Feszítsd meg! 		
Pilátus tisztán látta, hogy Jézust csak a főpapok irigysége juttatja halálra. De már nem tehetett semmit. Az ünnep alkalmával nagy tömegek gyülekeztek egybe Jeruzsálemben, alig tudta közöttük a rendet fenntartani katonáival. Nem kockáztathatta meg, hogy a tömeg akaratával szembeszálljon. Egy mosdótálban vizet hozatott ki, megmosta benne a kezét, és azt mondotta: 	-  Am ti lássátok. Én ártatlan vagyok ennek az embernek a vérétől. 	Barabbást szabadon bocsátotta, Jézusra pedig kimondotta az ítéletet, hogy feszítsék meg. 	
Most Jézus a római katonák kezébe került.  	
Azok megkorbácsolták, megfosztották őt ruháitöl bíbor palástot öltöttek rája, töviskoronát helyeztek fejére, a jobb kezébe nádszálat adtak. Akkor letérdeltek eléje, és csúfolódva hajlongtak: 	
-	Üdvözlégy, te zsidók királya. - Ráköptek, kikapták kezéből a nádat, fejére ütöttek. 	
Pilátus kivezette őt a palota előtt várakozö tömeg elé. 	
-	Ime, .az ember! - mondotta. 	
-	 Feszítsd meg! - kiáltozta a tömeg. 	
A kereszt már kész volt, azt Jézus vállára helyezték. Leroskadt alatta, nem bírta. Egy hatalmas termetű négert, Cyrénei Simont kényszerítették arra, hogy helyette vigye. És a sokaság megindult nagy kiáltozással. Csak az asszonyok sírtak. 	
-   Jeruzsálem leányai - fordult feléjük Jézus, ne én érettem, hanem magatokért és gyermekeitekért sírjatok. Rossz idők következnek most tirátok. Boldog lesz a meddő, akinek nincsen gyermeke. A hegyeket fogjátok kérni, hogy reátok omoljanak. Ha az élő fával ezt cselekszik, mi lesz a száraz fa sorsa?
Kiértek a városon kívül, a Koponyák hegyére. 	Ecettel elegyített bort adtak inni neki. Jézus elfordította fejét. Akkor megragadták, a keresztre szegezték, s a keresztet felállították. A kín eltorzította 	Jézus arcát, de erőt vett magán, nem kiáltozott. 		
A ruhái fölött a katonák sorsot vetettek. 		
A feje fölé táblát helyeztek: Názáreti Jézus, a zsidók királya! 		
A tömeg gúnyolódott. 		
-	Ha három nap alatt új templomot akartál építeni, most mentsd meg magadat, szállj le a keresztrőI ! 		
-	 Másokat akartál megváltani, Istennek messiása, most váltsd meg magadat, ha tudod ! 		
A katonák ecettel teli szivacsot nyomtak a szájához. 		
A keresztje mellett két oldalt más két kereszten 	két gonosztevő függött. Az egyik hozzá szólott:			
-	Ha te vagy a Messiás, ments meg mindhármunkat. 		
De a másik megfeddette: 		
-	Nem féled Istent, hogy így beszélsz? 		
Jézus feléje fordította fejét: 	
-	Ma velem leszel a paradicsomban. - A tömeg felé így sóhajtott: - Atyám, bocsásd meg nekik, mert nem tudják, mit cselekszenek. 		
Megpillantotta az anyját a kereszt alatt, amint ott állott és sírdogált. Vele volt János és Mária Magdaléna. 		
-   Anyám, íme a te fiad - mondotta halkan. 	Majd Jánosnak: - Ime, az anyád.

Már kezdett sötétedni: Jézus ereje égyre gyöngi.ilt.
Egyszerre felkiáltott :
-	Uram, uram, miért hagytál el engemet? 
Majd csendesebben megnyugodva: - Atyám, a te kezedbe ajánlom lelkemet.
Azzal kiszenvedett.
A római százados, aki a kivégzést vezette, komoran szólott:
- Bizony, ez az ember Isten fia volt. A tömeg mellét verte és jajgatott.
Ez Jézus életének a vége. 

***

De nem azok számára, akik a földön Isten csodálatos igazságtételét és jelmutatását várják.
A tanítványok és a követők serege, a szent asszonyok és a hivő férfiak ezt soha el nem hihették. Hír származott tőlük, csodálatos történet, amit a világon szerte millió és millió ember, mint drága ajándékot, diadalmas megnyugvást örömmel fogadott.
. . . A megfeszített názáreti Jézus harmadnapra kikelt sírj ából és föltámadott .
A zsidók azt rebesgették Jeruzsálemben, hogy a tanítványok ellopták Jézus testét a sziklasírból, ahová helyezték. Mások erősítették, hogy ha halála után Jézus megjelent a tanítványoknak, akkor meg sem halt, csak elalélt a kereszten, s a hűvös sziklasírban magához tért. De a feltámadás zengő trombitája túlharsogott minden kétkedést.
Ime a legenda. 
Pénteken feszitették a zsidók keresztre Jézust, s a pénteket követő vasárnap, gyönyörű napsütéses hajnalon, három asszony igyekezett Jézus sírja felé: Mária Magdaléna, Salome és Mária, a Jakab anyja. Drága kenetet vittek magukkal, hogy Jézus testét megkenjék.
Akkor pénteken este, amikor Arimátiai József Pilátus engedélyével Jézus testét levette a keresztfáröl, hogy a saját részére elkészített sziklasírba helyezze, nem volt idő az utolsó tisztességtételre.
Most a mulasztásokat ki akarták pótolni.
Egész úton azon tanakodtak, hogy a sír szájáról miképpen lesz erejük a nagy követ elhengeríteni, amelyet Arimátiai József helyezett oda.
A nagy követ azonban nem kellett elhengeríteniök. A sírt nyitva és üresen találták. Benne csak azt a vászonlepedőt Iátták, amelyikben Jézust a kőpadmalyra helyezték.
Hol van Jézus, mi történt a Jézus testével? Mint a villámlás jelent meg előttük az angyal hófehér ruhában:
- A názáreti Jézust keresitek, akit megfeszítettek? Miért keresitek a halottak között az élőt? Nincs itt, föltámadott!
Az asszonyokat félelem és öröm töltötte el. Futva szaladtak a városba, hogy a hírt a tanítványoknak megvigyék.
-	A názáreti Jézus föltámadott!

Még ugyanaznap meg is jelent két tanítványnak az Ernmaus felé vezető úton.
Este pedig, amint Jeruzsálemben összegyűlve várakoztak, megjelent együtt mind a tizenegynek, Tamás kivételével.
- Béke veletek! - mondotta nekik csendesen, amint láthatóvá vált.
Megmutatta nekik kezein és lábain a sebeket. Majd enni kért tőlük.
S hogy Tamás, amikor elmondották neki a tanítványok a történteket, kételkedett és csak a saját szemének akart hinni, külön megjelent neki is.
Tamás megtapogatta a sebhelyeket, és fölkiáltott: - Uram és Istenem, hiszek neked.
- Mert láttál, hiszel - felelte neki Jézus. Boldogok, akik nem látnak és mégis hisznek.
Még negyven napig többször megjelent a tanítványoknak Jézus, mígnem Betánia mellett egy felIeg eltakarta és az égbe ragadta . . . uralkodni elevenek és holtak felett . . . íme a Iegenda . . .
Soldogok, akik nem látnak és mégis hisznek . 

 VÉGE